. 'vvv _ IIAS8 PBRSONLiailBT OCH KNSRILDA I.IF 109 



MpU>ckuut. Dessa anteckningar läninadr han son) lesiamente 

 sin son. I förordet till dem skrifver han: »Det var en tid 



ti; tviflade, om Guil brydde sig om mig; mänga år hafva lärt 

 mm. det jag nu lämnar dig. Alla vilja vara lyckliga, få kunna 



l)lif\ :i 'Irt. Vill du blifva lycklig, så vet. att (lud .ser 



iij;.» sLyckan är flyktig, men följer bestämda lagar.» 



»Då olyckan kommer. hjäl{>er naturen till, ty Guda 



Ija måste lydas.»* — 



Man har sagt om Linné, att han var egenkiir och svag för 

 uimarkelser. C. A. Agardh säger härom i sitt äreminne öfver 

 l.inné. »Han var ärelysten, han var fåfäng, ja, äfven mer än 

 livad man af en så utmärkt man skulle väntat, men icke 

 hi»gmodig; fåfäng som ett barn icke som en kvinna. Främmande 

 var honom det slags blygsamhet, som gärna vill låta ana en 

 •'»rborgad, en stor förtjänst under försäkringarna om egen 



luglighet, och som hoppas, i samma mån man nedsätter stor- 

 -^kr\ tårens värde, skall man äfven upphöja den ödmjuk» liy« k- 

 l:ir. II- Kinné var för stor att dölja sig. Sådan han vi.sste. att 

 liuii \ ur. sådan visade han sig i känslan af sin ära och icke ens 

 likgiltig för dess yttre tecken. Han gladde sig innerligen ät 

 allt, som befordrade vetenskapen, och han kunde aldrig skilja 



Il person från denna. Då man bevisade honom ära, smickrades 

 han icke däraf mer än en annan, men hans barnsliga och öppna 

 -inne tillät honom icke att dölja det. Han gladde sig däråt 



!verlju<lt. Han såg, att tlet var icke blott för sin egen pers«)ii. 

 >t:iii ännu mera för den kära sakens skull. Ty han fägiiade sig 



!inu mera, när han kunde göra något till dess befordran, lian 



ar ndmjiik inför (lud: gudfniktig men pj vidskeplig. Han 



• M&o» 1 SconabOke i Sni&Und och StenbroholU Huckcn, en hiknl man. 

 nk mot »in fader. Måna Månaon, lonen, dro^ ain far i håret att alipa 

 'Bon or »in egen atoga. Når fadern kommer till dörren, ropar han: »MaaM, 

 «f nig ej liogre, Jag drog min far cj längre.» Sonen »varar: >Jo, Herrana 

 '. drog da din far till dfirren, »kall jag draga dig ntom dArren > — Detta 

 -ledde i min f6delii«Art, i min barndom (Ctdrag nr Liaaéa NuMala divinnt 



I 



