110 SVENSKT FOLKBIBLIOTEK. 



ansåg sig dock som Guds härold, ty han hade — så äro hans 

 egna ord — fått inträde i hans rådkammare och sett mer af 

 hans verk än någon annan dödlig.» 



Ett annat fel, man tillvitade Linné, var girighet. Det syn- 

 nes oss, som om man ej hade grundade skäl för den tillvitelsen. 

 Visserligen var han sparsam, när det gällde utgifter för hans 

 egen person, och hans lefnadssätt var enkelt, men var det fråga 

 om att understödja lärjungar eller studerande landsmän eller 

 andra behöfvande eller att lämna bidrag till vetenskapliga forsk- 

 ningsfärder, eller att köpa in dyrbara böcker m. m., då var 

 han icke njugg, då tog han djupare tag i börsen än den skulle 

 hafva gjort, som satt som sitt mål att samla pengar. Om pen- 

 ningförvärf skref han: »Gud gifver oss penningar att roa oss 

 med; vi få därigenom vår kommoditet och mena däraf få gläd- 

 je, som den fattige bonden utan penningar får och ler hjärt- 

 ligen. En fattig skomakare sjöng arla hvar morgon; han för- 

 värfvade penningar men blef stum och trumpen. 



De rika traktera, göra sig vänner. Gästerna supa, torka 

 sig om munnen; då de gå bort, tänka de ej mera därpå. Då 

 lyckan sviker, har den rike inga vänner. 



Tänk på den arma slafven, som arbetar för dig, medan du 

 sofver! Han plöjer åkern, du tager skörden. Du säger: »Det är 

 min gård. Jag kan göra och låta!» Jag säger: »Det är icke din. 

 Gud har lånat dig allt.» 



Tvinné var en förmögen man, ej rik. Han gjorde ogärna 

 skulder. För sina skrifter tog han obetydlig betalning. 



I ett afseende var han dock snål. Han var mycket rädd 

 om växterna i trädgården. Detta var en nödvändighet. Hade 

 lärjungarna fått taga växter ur trädgården för sina herbarier, 

 skulle den snart hafva blifvit utplundrad. I ett hänseende 

 var han också samlare. Han mottog gärna föremål till egna 

 och akademiens samlingar samt växter till dess trädgård. 



Linné var begåfvad med ett skarpt förstånd; särskildt hade 



