323 



ifcc. &c., hwarföre torde the intet mera betiäna sig af sådant ; men för ar- 

 betet skull, som här wid anlagt war, lades sådant för Kona i fähuset uti 

 the så kallade sörpabjttor, hwaraf then skadan limade, at the begynte 

 först stånka, sedan stirra med ögon, draga sig tilbaka i båsen, stinna på 

 halsbandet eller länckarna af widior; the som mächtade slita sig lösa, 

 lupo ut på marken, wrålade, stångade med hornen i mareken och hwad 

 them möta månde; några af them satte hufwude emellan trång rum, och 

 bruto sig halsen af. Thetta och tylikt satte här i landet gemene hopen 

 i sådan förskräckelse, att inga wattu-örta-rötter mera updragas at stilla 

 hungern med, ehuru ock then nu. Gud bättrat, swära tiltager. Men tall- 

 barcken är nu theras dagel. bröd, som med mycket arbete måste bere- 

 das; thet min Chloris Helsingica omständel. berättar, 



Afwacktar framgent med högacktning 



Högädle H:r Doctorns 



hörsamste tre 

 01. Joh. Broman. 



Linn. Soc. Vol. II: 171 — 180. 



' Under färden upp till Lappland besökte Linné d. 16 Maj 1732 i Hudiks- 

 vall Broman, om hvilken i resej<»urnnlen antecknats, att han »accomoderade mig 

 helt wähl.» 



' I första delen af Vet. Akad:s Handlingar (1739) framställas till allmän- 

 hetens besvarande fem »frågor», bland hvilka voro 1) Hvaraf tufvor tipkomma 

 i ängar och huru de på bästa sätt kunna undanrödjas ; 2) Huru många 

 spenar Biörnen, Härmelinen, Gräfsvinet, Igelkotten, Filfrasen, Näbmössen 

 äga, huru de äro skickade; 3) Accurata figurer på några fiskar: särdeles 

 Aspen, Forellen, Hornsimpan, Iden, Lakan, Björcknan, Mudden och Wim- 

 han. Broman kände sig manad alt med anledning af detta meddela Linné 

 (Akademiens d. v. pra>ses) sina iakttagelser, hvilka han redan förut antecknat 

 i sina vidlyftiga handskrifter rörande olikartade förhi\llanden i Helsingland, 

 hvilka handskrifter nu egas af Gestrike-Helsinge Nation i Upsala. 



' I det utdrag ur »Slota Baba eller Helsinglands Hushållning», som 

 bifogats, indelas tufvorna »på Swalar, på Äng och på Myror eller Måssar» i 

 onyttige och nyttige. Till de förra höra de, som äro »på Swahl-land och 

 hårdvall upkomne af Mulhcadar, Mullsorkar, Jordmöss ellei- af Möror, Rö- 

 ingar, Pissmöror, Flygande eller Wingmöror.* Vidare de, som alstras af 

 Björn- och Römossa. Alla sådana tufvor böra borttagas eller helst afbrän- 

 nas. — De nyttiga äro af två slag, nämligen 1) »sammansatta af swartmyllan, 

 ägande många och goda rötter af hwarjehanda gräs- och blomsterslag, och äro 

 fasta och stadiga at gä på», samt 2) s. k. »Rekar eller Runka-tufvor, af or- 

 sak al när någon stiger uppå them, runka eller reka Ihe, som woro Ihe likare 

 en fuUproppad dunkudde än ena jordiska tufwa . . . Thesse förnämde lufwor 

 rödies ingalunda bort, utan hållas kärare än then wälgiöddaste swahljorden, 



