A RENDSZER. 



ScHLEGEL szintén tekintettel volt a fajtákra s a rendszerbe is helyet szo- 

 rított nekik. 



Az újabb ornithologusok a fajtát háromféleképen fogják fel. 



A legtöbben, az amerikaiak példájára, azt a felfogást vallják, a mit 

 előzőleg már kifejtettem s mely szabatosan így fejezhető ki : a fajták vagy 

 alfajok (subspecics) a faj körében azok az alakok, melyek most még neyn 

 fajok s melyek közt átmenetek vannak. 



Mások szerint : a fajta bizonyos faj átmeneti alakokkal összekapcsolt 

 egyénsorozatának két szélsősége; határozottabban szólva: vannak fajok, 

 melyek több alakkörből állanak, ezeknek az alakköröknek szélső typusai 

 a fajták. Nem képzelhető tehát faj, melynek csak egy fajtája volna (kettő 

 a legkevesebb, tudniillik a typikns és a másik). Lényegesen ellenkezik e 

 két előbbi nézettel Berlepsgh gróf és Kleinschmidt felfogása. Szerintök a 

 fajták a fajhoz nem állanak alá-, hanem mellérendelt viszonyban; tehát 

 nem is annyira alfajok (subspecies), mint inkább mellékfajok (conspecies). 

 Ök az alakok minden felismerhető körét fajnak tekintik, hogy azonban 

 azokat a rendszer egészében mindenki könnyen emlékezetben tarthassa, 

 a nehezen felismerhető alakköröket egyszerűen mellőzik, illetőleg mintegy 

 tartalékba helyezik a subtilis különbségek vizsgálatától vissza nem riadó 

 kutatók számára. 



Hogy a természetes fajtát vagy alfajt a mesterségessel szemben 

 megkülönböztessük, az utóbbit válfajnak nevezhetjük. 



A változatot (variatio) pedig gyűjtő fogalomnak tekinthetjük, melybe 

 az egyének különböző eltérései (a rendestől eltérő rajzolat, nem patho- 

 logiai okokból származó szineltérés) foghatók. 



A csőr és végtagok eltorzulásában szenvedő példányok — a torzok — 

 azonban nem tartoznak ide. Valamint a két különböző faj párzásából 

 eredő korcsok sem."^ 



Kiválóan fontos a rendszerben az elnevezések (nomenclatura) kérdése 

 is. Mert úgy, a mint az változik, megmásulnak a csoportok nevei is ; sőt 

 a tapasztalat azt mondja, hogy ezek folytonos ingadozása, ujakkal való 

 helyettesítése még a rendszerénél is nagyobb. Gyakran egy és ugyan- 

 abban a rendszerben különböző szerzők más és más nevekkel jelölik a 

 csoportokat s legkivált a fajokat. E téren az egyéni hiúság határozottan 

 sok zavart okozott s az önkénynek meg nem bocsájtható szabadságát 



* Ha ilyen egyéneket rövidítve jelölünk, a név után kiteszszük : torz = difform, (legnagyobb 

 fokon monstruozüas). A korcs = hybrid., s a két özüIő neve közé X jelet irunk pl. siketfajd X 

 nyirfajd = középfajd ; az első név mindig a hím ivart, a második a tojót jelenti. 



