I. CSALÁD. ALKAFÉLÉK. l3 



tengereken otthonosak s ezernyi társaságokban költenek a madárhegje- 

 ken; télen kissé délebbre is lehúzódnak; kitűnő bukók s a víz alatt 

 szárnyaikkal is eveznek; aránylag jól, golyószerüen, többnyire egyenes 

 irányban repülnek.* 



l.NEM: 

 ALKA. 



ALGA (L.) 1758. 



Csőrük ragadozó madárra emlékeztető, közép hosszú, keskeny, de 

 magas, oldalvást félholdalakú mélyedésekkel haránt rovátkolt; nagy evezőik 

 hosszúak, ellenben a hátulsók túlságos rövidek, a harmadik evező leg- 

 hosszabb; a fark ékalakú; fej- és nyaktollazat egérszerű finom tömött; 

 egyetlen tojásukat, fészket nem építve, pusztán sziklapárkányokra rakják; 

 az északi sarkkör vidékén élnek. Két faj volt, de az egyik, a nagy alka 

 (Álca impennis L.), kihalt s az utolsó példányt Észak-Norvégiában, Vardö 

 mellett. 1H48 április hóban Brodkorh ejtette el. 



AZ ALKA. 



Álca torJa (L) 1758. 



[Álca balthica, unisulcata Brüxn. — Álca pica L. — Utamania torda Leach. — 

 Álca glaciális Brhm. — Álca minor Briss]. 



Jegyei : csörgő récze nagyságú ; feje és torka fekete, barnás árnya- 

 lattal ; felső teste, szárnya és farka fekete ; egész alsó teste, úgy egy vékonyka 

 vonal a szemtől a csőrtőig, valamint a szárny keresztcsikja, fehér ; a csőr 

 fekete, tövén 4 homorú félholdszerú rovátkolás, sa közepén egy hasonló 

 alakú fehér vonás; a száj zúg nem ér a szem aljáig. 



Mértéke: H. 39—41; Sz. 20—21; F. 8—10-3; L. 2-9-3-5; Cs, 

 36 — 41 cm. 



Földrajzi elterjedése az északi Sarkkör tájaira szorítkozik, főképpen 

 a 60 és 70° szél. közé; Helgolandon szintén költ kisebb számban; Nor- 

 végia nagy madárhegyein mindenütt előfordul s a tengerre rugó meredek 



* 1S90 jul. 20. Fiume és Lovrana között egy fiumei vadász, Barac, 2 db. lundát [Fratercula 

 arclica (L^] üldözött (Orn, Jahrb. 1890. 188. 1.), de nem állapíthattam meg, vájjon magyar területen 

 fordultak-e elő e madarak? Ezért nem vettem be faunánkba. 



