I. REND. BÚVÁROK. 



a halgazdaságnak. A halászati érdekek szempontjából tehát ilyen helyeken 

 méltán pusztítandó és tizedelhető. Vadászata is sok élvezetet szerez, e 

 mellett tömött tollú, ezüstfehér melle gyönyörű tollprémet szolgáltat, mely 

 hölgyeink bekecsein, kalapjain, karmantyúin, félgallérján, takarókon isme- 

 retes és keresett. 



De oly vidéken, mint vöcsök dolgában az igazán «locus classicus)) 

 Velenczei tavon, húsa is értékesíthető s a böjt szakában, mikor éppen 

 legtöbb lövetik, áldás a környékbeli népségnek. Ekkor vannak ugyanis a 

 nagy vadászatok s azt hiszem,, nem lesz érdektelen azok rövid leírását 

 adni, mert igazán páratlanok. 



A Velenczei tó (Fehérmegye) nagyságra honi tavaink között harma- 

 dik helyen áll s Székesfehérvártól keletnek fekszik. Alakja hosszúkás, 

 délnyugatról északkeletnek. Dinnyés pusztától Velencze községéig terjedő. 

 Legnagyobb hossza 11 km, szélessége pedig 2— 3Va km közt változik, 

 általában azonban déli része legszélesebb, de legvadabb is, azaz sűrű 

 náderdőkkel, csuhusokkal benőtt ingó lápos. Itt csak kisebb sík víz- 

 tükrök, « tisztások)), csillannak föl a buja növényzet között, melyekhez a 

 nádban vágott keskeny csapásokon, a halászság országos és viczináHs 

 útjain, juthatunk az itt divó laposfenekű ladikon. Evező nem járja 

 divatját, a csónakot hosszú csáklyafával tolják előbbre s pihenésszámba 

 megy, ha a vízhányó közönséges hosszúnyelű falapáttal evezgetnek. Odább 

 a tó jellegét nagy tisztások és nádrészletek váltakozása teszi, meztelen 

 szikes homokos partokkal. A nagy vizivadászatok rendesen tavaszszal, 

 a jégpánczél eltakarodása után folynak le, azaz márczius utolsó harma- 

 dában és április első hetében. Rengeteg itt akkor a szárcsa és récze, s 

 márczius végén még inkább ápril elején, a búbos és fekete nyakú vöcsök. 

 A vadászatokat úgy rendezik, hogy a tavat déli végén, a nagy össze- 

 függőbb nádságos részeken túl, egymástól körülbelül 150 — 200 lépés- 

 nyire haladó ladiksorral átfogják. A széleken néhány hajtóladik halad, 

 különben pedig mindig két hajtóladik közt egy puskás; a hajtók szedik 

 az elejtett vadat is. 



Nemcsak az ország, de modhatnám Közép-Európa legjobb, legelő- 

 kelőbb puskásai gyűlnek össze itt e gyönyörű sportnapokra. Mikor a 

 ladiksor előse a túlsó partot éri, a rendezők elkiáltják magukat: « For- 

 dulni))! Szájról-szájra tovább száll a vezényszó s az egész raj befordul, 

 halad lassan a tó északkeleti vége felé, folyton a partoknak szorítva a 

 vadat, mely így szüntelenül a puskások feje fölött száll vissza, jó részük 

 pedig a tó végén csoportosul össze s a vadászat végén tömegesen kap 

 szárnyra, hogy a csónakok fölött visszamenekedjék. 



