IV. CSALÁD. SIRÁLYFÉLÉK. 41 



és kisebb termetével, sárga lábaival különbözik a Larus marinus — ten- 

 geri sirály — fajtól, melyhez különben hasonlít. A fiatal madarak evezői 

 barnásszürkefeketék. A tojó kisebb a hímnél. 



Az öregek háta sötét palaszürke, egyébbként fehérek; csőrük sárga, 

 az alsó k.iva szöglete piros, lábaik sárgák. A fiatalok héiisi szürkésbarna, 

 minden toll igen világos szürkésbarna szegessel, egyébként fehér alap- 

 színük a fejen és nyakon szürkésbarnán hosszantfoltos, úgy a begy tája is; 

 az alsótest oldalai ugyanily színben habosak ; alsó és felső farkfedők fehé- 

 rek, barnásszürke harántszalagokkal; a fark sötétbarna, végén keskeny 

 fehéres szegessel, tőben fehéres csíkokkal; lábak sárgás testszínüek; a 

 csőr tőben piszkos sárgás, legnagyobbrészt szarubarna; szem barna, az 

 öregeknél fehérsárga. 



Mértéke: H. 51—53; Ne. 41—43; F. 14-2-16; L. 5*5- 65; Cs. 

 4*5 — 53 cm. 



Európa északi és legészakibb partvidékeit, főleg a Sarkkörön túl, 

 lakja s különösen Norvégia halomszigetein, sziklapartjain nagy telepekben 

 költ. Télre a délibb tengerpartokat, Földközi tenger szigeteit is felkeresi. 



Hazánkban mondhatni, rendes átvonuló faj, tavaszkor ugyan rit- 

 kábban, öszszel azonban gyakrabban feltűnik vizeinken, kivált nagyobb 

 tavainkon. Szeptember végén s október elején kerül legtöbbször szem 

 elé. A Velenczei tavon majdnem évenként észleltem, de nevezetes volt 

 az 1894. év, mikor okt. első harmadában, nap-nap után több darab tar- 

 tózkodott ott — csupa fiatal — s okt. 7-én este hat óra felé valóságos 

 vonulást figyelhettem meg. Kis időközökben apróbb, nagyobb csapatok 

 folyton jöttek K-ről (a Duna felől) vagy egy órán át s legalább 300 db 

 szállt el így fejem fölött. A madarak közül lőttem is, így a fajt illetőleg 

 a tévedés ki van zárva. Kiszínezett öreg példányok ritkábban kerülnek."^' 



* A Nemzeti Múzeumban van egy öreg J 18t7-ből Liptó-Szent-Miklósról s egy öreg cf 1875-ból 

 a Fertőről. Ez utóbbit legújabb időben Larus a f finis Reinh. (nem Reinch.) határozták meg. Az 

 a f finis szerintem csak földrajzi fajtája a fuscus-xidk, mely a typikus példányokat, a Dwinától kelet 

 felé, helyettesíti. (Analógia szerint L. argentatus — északi, michahellesi — déli.) A fuscus-tó\ az 

 affinis csak abban különbözik, hogy valamivel nagyobb, háta világosabb palaszűrke s lábai otrom- 

 bábbak. A különbség azonban — a sok átmeneti alak miatt — csak akkor dönthető el biztosan, ha 

 fészkelő helyükön lövőit példányokat vizsgálunk. 



CheiTiel: Magyarország madarai. II. 



