44 II. REND. HOSSZÚSZÁRNYÚAK. 



Nemének legjellemzőbb madara s lia nálunk sirályról van szó, rendesen 

 ezt értjük. Ö az a lenge, könnyű röptű szárnyas, mely tóvidékeink egyik 

 igazi ékessége s a mocsaras rónák egyhangúságának is festői eleme. Elterül 

 előttünk a síkság, fák és bokrok lombkoronáján alig akad meg a szem- 

 pillantás, zöld és zöld a nádas, vizinövényes, pázsitos a környék, csak itt- 

 ott barnállik a szántás, ngar vagy kisült gyep, avagy kisebb nagyobb sík- 

 vizek csillámlanak fel helyenkint, megnövekedve nagy « tisztásokká », 

 rónavizekké, melyekben visszatükröződik a kék ég azon szépségében vagy 

 felhős szürkeségében, s ha verőfény van, megfürdik bennök az aranyos 

 nap képe, elszórva sugarait a sima vizek felszínén, hogy megkápráztassa 

 a tekintetet. Ilyen vidék fölött «letyeg», kóvályog, ide-oda csapkod a sirály- 

 madár, akárcsak fehér kendővel játszanék a szellő ! Himbálódzik a levegő- 

 égben, lecsap a mocsárba, a vízre ; sír, sivalkodik, rikácsol, kaczag hozzá 

 s megeleveníti a képet. Különösen ha csapatosan látjuk, el-elgyönyör- 

 ködhetünk rajtuk, mert nyugtalanságuk, repülésük merész szépsége, fehér 

 szinük mind hozzájárulnak, hogy jelenségük megkapó legyen. 



Még leszállva is szépek. Elevenen, fürgén futkosnak ide-oda a föl- 

 dön; úszva alig merülnek a vízbe, hanem fehér habokként fenn ringa- 

 tódznak a szintájon, mintha csak lábaik merülnének abba. 



A mint a szabad tengeren a sirályok kísérgetik a hajókat s hűséges 

 barátai a hajósnépnek, úgy kisérik nálunk a vizenjáró réti embereket s 

 köztük azokat, kiket keresetük legjobban a tóságokhoz, vizek környékéhez 

 köt: a halászságot. Igazában az ö madaruk a sirály, s ők a « halászmadár* 

 elnevezéssel el is ismerik ezt a viszonyt. Nem csoda tehát, ha a magyarság 

 törzsökös hajtása, a halász, szemében figyelem tárgya. Ö kiséri legébe- 

 rebben életjelenségeit, elszórakozik rajta fáradságos munkája közben, s 

 üres perczeiben ladikjából feltekintget hozzája. Ez a közvetetlenség vitte reá 

 arra a tapasztalatra, hogy a sirályok nyuL»talan csapongásából, nagyon is 

 « beszédes* viselkedéséből « förmeteges »> idő közelgetésére következtessen 

 s-az eget is kémlelje, nehogy « valami váratlan idő» érje a láp szabadabb 

 helyén. Arany János is, kinek lantja oly gyönyörűen tudta tolmácsolni 

 az igazat és a magyarság faji életét, kifejezi ezt, mikor mondja: 



«Rijjongva sirályként, mely zivatart érez.») 



És ő is, Tompa Mihály is, együtt néztek és láttak jól a néppel, 

 csakúgy mint éreztek. Mikor Tompa a Bodrogközt festi, lehetetlen nem 

 látni magunk előtt a híven rajzolt képet: 



