IV. CSALÁD. SIRÁLYFÉLÉK. 45 



«Hol vándor eszterágak 

 Lármás seregbe gyűlnek, 

 És hablakó búvárok 

 Örvény ölébe tűnnek, 

 Hol Sí sirály habokra csap. 

 Gyorsan miként a gondolat 

 Midőn halászni megy». 



Vagy a mint Petőfi irja : 



• Itten a lapályon 



Egy ér nyúlik végig, még sem mozdul habja. 

 Csak akkor locscsan, ha egy-egy halászmadár 

 Szárnyává l m egcsapja » . 



S mikor ugyanő azt irja: 



«És a tó közepén gyorsszárnyú halászmadarak 

 Hosszú szárnyaikkal le s fölszállonganak»» 



hát nemcsak azt tudjuk, hogy helyesen mondja, de azt is, hogy a danka 

 sirályt érti, mert a csérek inkább a szélvizek fölött járnak. 



Nem találó-e ez s nem látjuk-e a sirályt lecsapni gyorsan, ötlet- 

 szerűen zsákmányára, vagy a vizet érintve le- és felsuhanni? És mada- 

 runk sírása, jajgatása a szabadvizek fölött, szinte példázója a zokogás- 

 nak, mikor mondjuk «úgy sír mint a sirály ». Nevében is benne van a 

 sírás, mely e jajveszékeléséből származott s mely költőinknél, mint jól 

 festő jelző, majdnem mindig neve előtt szerepel. Vörösmarty is mondja: 



•A csüllő sir, csapong 

 A puszta habokon ». 



De legigazabban Tompa következő sorai beszélnek: 



• Hol jajongva röpkéd, légben a gyors sirály 

 Ott vagyok én boldog ...» 



A maga személyét állítja oda a költő, mintegy tolmácsát a magyar- 

 ság java magjának: hiszen hol volna nemzetünk gyökere, hazánk szive 

 tája, ha nem ott az Alföld aranykalászos, lápos, rétes, fenekes rónáján, 

 ott a hol a sirálymadár is — éppen e táj legjellemzőbb madaraként — 

 jajgat, siránkozik?? 



De térjünk vissza a természethistória elakadt fonalához. 



A danka sirály költözködő madár. Legnagyobb részök tél idejére 

 búcsút mond vidékeinknek s azok, melyek a tóságok beálltával nyílt 



