46 n. REND. HOSSZÚSZÁRNYÚAK. 



folyóvizeinknél visszamaradnak s tengődnek, míg ezeket is elborítja a 

 jégpánczél, inkább északibb tájakról szakadoznak hozzánk. A mieink a 

 Földközi tenger, Adria partvidékeire és délibb nyilt vizekre húzódnak s 

 csak kikeletkor, a jégtakaró pusztulásával köszöntenek be újra. Már- 

 czius közepe táján szoktak érkezni. Eleinte kisebb társaságokban, majd 

 mindig nagyobb csapatokban tünedeznek föl s napközben is utaznak, 

 hogy régi otthonuk táját felkeressék. Mert oda térnek vissza, a hol 

 először látták meg a napvilágot, akár csak a fecskék, melyek évről- 

 évre vissza-visszaszállnak régi fészkükhöz. Költési helyükre megérkezve, 

 javarészt már nyári toUazatban vannak, fejük megbarnult, csak itt-ott 

 találkozik köztük néhány fehér fejű, mely nálunk vedlik át, illetőleg kapja 

 meg sötét sapkáját. 



Utazás közben a párok már egymáshoz tartanak s czélhoz jutván, 

 azonnal elfoglalják ismerős zsombékjukat, ott pihenve ki az ut fáradal- 

 mait. A régi fészket azonban elpusztította a jég, hó, tehát újat kell 

 rakni. Költési tanyául a tónak, mocsárnak azt a táját szokták választani, 

 mely nem esik egészen közel a parthoz s a hol régi nádtorzsok, 

 szemetes buczkók magasodnak ki; szóval nem a tiszta nádast keresik, 

 hanem a kopottas aggottast, a hol nádvágó, tolókasza nem igen dolgoz- 

 hatott. 



Még mielőtt a friss nád hajtásai felütnék hegyüket a vízből, már 

 kezdik hordani a nádszálakat, tűzhelyük alapjához. Ha belefáradnak a 

 munkába, nagy csapatba verődve kiszállnak valami közeli kopár fél- 

 szigetkére, homokos partra s belepik azt, hogy csak úgy fehérlik 

 rajta a száz és száz sirály, mint valami hófolt. Itt csevegnek, rikácsol- 

 nak, kaczagnak, egyesek a levegőben csapkodnak, a szélvizekben keres- 

 gélnek; majd az egész csapat «fellázong» iszonyú rikácsolással, kacza- 

 gással, felkerekedik mind magasabbra olyan hangzavar közt, hogy szédül 

 tőle az ember füle. Kiszabadult tollas zsák tartalmához hasonlít a foly- 

 ton följebb és följebb emelkedő madársereg, a míg oly szörnyű magas- 

 ságba jutottak, hogy a szem csak mint apró pontokat különböztetheti 

 meg, ha ugyan megláthatja még. Itt a « felhők honában » szárnyukat eleresz- 

 tik, mint a sas, csendesen úsznak a légben s örvénylenek, köröznek, 

 rikácsolásuk is alig hallatszik már le. Ilyen náluk az égi érzelem, a sze- 

 relem megnyilatkozása! 



Rendkívül társaságszerető létükre fészkeiket is telepekben rakják. 

 Szomszédságukban rendesen szerkők, csérek is fészkelnek, de nem telep- 

 jükön. Az építésben nem nagy mesterek. A nádat egyes helyeken 

 egyszerűen letördelik, a víz fölé hajtogatják s erre vagy zsombékokra 



