54 II. REND. HOSSZÚSZÁRNYÚAK. 



Jegyei: varjú nagyságú; hátulsó ujja hiányzik ; feje fehér (fiatalok 

 tarkóján szürkésbarna sarlóalakú folt, úgy a fültáján is ilyszínü folt); a 

 négy első evező hegye fekete, a legelsők külső széle azonképen; az 5-ik 

 és 6-ik evező hegye fehér, a fiatalok négy elsőrendű evezőinek külső 

 széle és hegye fekete, a következő három evezőn a feketeség fogy, a többi 

 evező fehér, külső fele szürke ; az öregek nyáron egész fehérek, csak hátuk és 

 szárnyfedőik halavány szürkék, télen a nyak hátul szürkés, a szem előtt 

 kisebb, a fültájon nagyobb sötétes folt; a fiatalok háta feketés szürkén, 

 barnásán habozott; a fark fehér, végén feketebarna szegessel; a fiatalok 

 csőre feketés-szürkészöld, majd zöldessárga, a véneké czitromsárga ; a 

 lábak piszkos hússzínűek a fiataloknál, később barnássárgák, majd feke- 

 tés barnák; szem a fiataloknál fehér, később sárga, majd feketebarna; 

 szemhéj tavaszszal vörös. 



Mértéke: K 38—40; Sz. 32—33; K 12—13; L. 3—3-4; Cs. 

 3-5— 3-6 cm. 



E sirálynak hazája az Új- és Ó-világ sarki része. Télre Észak-Német- 

 ország tengerpartjaihoz s nagyobb folyamaihoz is lejön, ritkábban délebbre. 

 Nálunk nem közönséges jelenség, s néha-néha kerül elő a költözködés 

 szakában. Lőtték: Luzsnón (Zólyomm.) 1849. márczius 24 ? téli toll. 

 Losonczon (Nógrádm.) 1878 fiat. Drávafokon 1881-ben; Ruszkicán (Krassó- 

 Szörénym.) 1894 márcz 30 ; Rahón (Máramarosm.) 1894 ápr, 1 ; Kisutca- 

 Ujhelyen (Trencsénm.) 1894 április 2; Rozsnyón két darabot 1894 ápri- 

 lis 8. Ez az a sirályfaj, mely Norvégia nagy madárhegyeit rengeteg szám- 

 ban népesíti. Oly nagyszerűeknek mondták és írták le e sirálytelepeket, 

 különösen a Nordkapon túl fekvőt, mely a Laxe- és Porsanger-fjordok 

 közt kinyúló földnyelv végén, Svaerholtklubbenen van, hogy ez is egyik 

 főösztökélője volt annak, hogy Észak-Norvégiát 1891 nyarán meglátogat- 

 tam, szemtől-szembe gyönyörködve Európa legnagyobb s talán leg- 

 jobban lakott madárhegyének képében. A leírások, miket az itt kibon- 

 takozó madáréletröl, a sirályok számáról olvastam, a valóság mögött 

 maradnak. Élben a Jegestengernek dülö 300 méter magas s egészben két- 

 szer oly hosszú, számtalan kiugrással, párkányzattal, omlásokkal tarkított 

 palakőzetíalat lepnek el az itt költő madarak. Egymás fölött rendezkedő 

 ezernyi óriási gyöngysorokként mutogatják fehér mellüket, s ha a hajó 

 ágyúja megszólal, a rakéták pedig sisteregve ívelnek át a madárbiroda- 

 lomba, hogy ott elpukkanjanak, a lakosságnak körülbelől Vs része szárnyra 

 szabadul s ez is olyan hófergeteges felhőben tánczol, hullámzik, hogy 

 egy világtájt, mint valami fátyol, eltakar. A milliónyi hang egy roppant 

 bödüléssé olvad össze, mint a gőzhajók ködkürtjének bőgése ; csapkodá- 



