IV. CSALÁD. SIRÁLYFÉLÉK. 61 



szárnycsapásokkal, csőrüket pedig szögben egyenesen lehorgasztva kém- 

 lelik. Ha a víz színéhez közel jutott halacskát, keszeget, küszt pillantanak 

 meg, hirtelen összecsapják szárnyukat s mint a kő esnek alá, belevágnak 

 a vízbe annyira, hogy félig meg is fürödnek s úgy ragadják ki csőrükké 

 prédájukat. Lecsapásuk oly erővel történik, hogy szinte csattanás hall- 

 ható, mikor a vízre érnek. A vizet ritkán hagyják el, de a parti mocsa- 

 rakat, réteket mégis fel-felkeresik, átkémlelik s egy-egy rovart, szöcskét 

 is elkapnak a fűszálakról. Sokszor egy helyben is látjuk függni a légben 

 akár a vércsét; rendszerint azonban nem szálldosnak igen magasra. 

 Csak párosodáskor, vagy fészkeikről felriasztatva emelkednek oly ma- 

 gasba, hogy a lövés nem érheti el őket. Vadászgatás közben néhány 

 mindig együtt tart, de a nélkül, hogy sokat törődnének egymással; na- 

 g\obb csapatokba, úgy mint a szerkők, szintén ritkán egyesülnek. Egye- 

 sek azonban a szerkő csapatokhoz, úgy a sirályokhoz is társulnak, mert 

 a rokonfajok közelségét kedvelik. 



Megesik, hogy zsákmányolás közben valami irigység is támad kettő- 

 jük közt. versenygés a konczért. Ekkor kríjjegve csapkodnak egymásra, 

 kei*getődzenek, de csak rövid ideig, mert általában csak látszólag mérges 

 természetűek; a nézeteltérést hamarosan kiegyenlítik, a gyengébb enged 

 s békében folytatják prédázó útjukat. 



Mint a sirályok, ők is igen kíváncsi madarak. Feltűnő jelenségeket 

 azonnal szemügyre vesznek, arra tartanak s tájékozódnak. Lelőtt társukat 

 fájdalmasan megsiratják, fölötte lebegvén. Kríj.jegéskor csőrüket kí-kitárván, 

 a hangot oly erővel szorítják ki torkukon, hogy szabad szemmel lát- 

 hatjuk mennyire kidagad gégéjük. Nagygyomrúságuk majdnem szüntelenül 

 táplálék után nógatja őket, s azéil a nap legnagyobb részét folytonos 

 vadászgatás, élelemkeresés közt töltik el, csak mikor jóllaktak, szállnak 

 rövid pihenőre a tópartra, vagy valami szigetre, hogy az emésztés után 

 újból kezdjék munkájukat. 



Kisebb halak, mint a keszeg, sügér s különösen a küsz, valamint 

 egyéb halivadék, ezek mellett azonban némely vízi és mocsári rovar, 

 szöcskék is legjobban kielégítik ízlésüket. Hazai vizeinken oly roppant 

 számban helyileg sehol sem fordul elő, hogy a halászatnak érezhető kárt 

 okozna s a mi kárt tesz, azt rovar táplálékával kiegyenlíti. Egészben 

 tehát inkább közömbös madaraink közé tartozik s kímélendő, már csak 

 azért is, mert bárhol is látjuk, mindenütt egyformán megszépíti a ter- 

 mészetet kecses, szép tiszta megjelenésével, könnyű, előkelő szárnyalásá- 

 val. Egy helyen azonban persze alig volna tűrhető, főleg ha rendesen és 

 számosabban látogatna el oda halászgatni: rendesen kezelt halastónál. 



