V. CSALÁD. KÁRÓKATONAFÉLÉK. 73 



Sziklákon, fákon — még a vékony ágakon is — igen jól megkapaszkodik s 

 ülve olyan alakú, mint valami pezsgős palaczk. Pihenés közben nyakát 

 kigyószerúen ide-oda forgatja s ha szárnyai nedvesek, kiterjeszti azokat 

 s csapkod velők, hogy hamarább megszáradjon tollazata. Az úszás- 

 ban, bukásban nagy mester; félig a víz szinébe vagy egészen alája 

 merülve, csak fejét tartva ki, gyorsan úszik; nagy mélységekre tud le- 

 bukni s pár száz lépésnyire víz alatt úszni. Üldözője elől rendesen így 

 menekül : a fán ülők azonban szárnyukat veszik igénybe s repülésre fog- 

 ják a dolgot, a parti sziklákon ülők pedig békamódra ugranak le — sok- 

 szor nagy magasságból — s úszva-bukva állnak odább. A halászat leg- 

 főbb foglalkozásuk s ebben mindig bizonyos rendszert is követnek, mely 

 kifejlett értelmi tehetségük bizonysága. Gyakran láttam a Dunán ilyen 

 halászó kárókatona társaságokat, melyek félkörben, szárnyaikat csap- 

 kodva, úszva, szinte kerítették, terelték maguk előtt a halat, a partnak 

 szorították, szakasztottan úgy, mint ezt az «öreg vagy kerítő hálóval » a 

 « tanyával » halászságunk teszi. A visszamenekülő halak az emberi halá- 

 szatnál a hálóba, a kárókatona halászatánál a falánk madarak bárzsing- 

 jába kerülnek. Korán, hajnalhasadtával már zsákmány után néznek s 

 munkában vannak délig, mikor rövid pihenőt tartanak valami zátonyon, 

 szirten, fán; estefelé megint javában- halásznak s az utolsó fogás után 

 szállnak rendesen megtartott hálótanyájukra, magas ligeti fák koronájába. 



Tápláléka kizárólag hal, a miért egyike a halasgazdaság leg- 

 veszedelmesebb ellenségeinek, különösen azért is, mert mint már em- 

 lítettem, halpusztítása rengeteg étvágyánál s társas életénél fogva igen 

 tetemes. Feljegyezték, hogy egy-egy kárókatona étvágyának csillapítá- 

 sára naponkint legalább három kilogramm halat szükségei. Ez oknál 

 fogva kíméletünkre számot nem tarthat, sőt erélyesen üldözendő s külö- 

 nösen fészektelepei pusztítandók. Mert nemcsak a közel levő vizek hal- 

 állományát teszik ott tönkre, hanem még a fákat is, melyekre fészkeiket 

 rakják, undok szennyességükkel, ganéj ukkal elölik. 



Legsikeresebben lőfegyverrel üldözhetjük őket úgy fészkelő helyü- 

 kön, mint lesből hálótanyájukon, hová rendes időben beleszállnak. Nyíltan 

 megközelíteni nehéz a kárókatonát s mindig csak esetlegesen kerül így 

 fegyvervégre. 



Chernél: Maciyarország madarai. II. 



10 



