V. CSALÁD. EVEZŐLÁBÚAK. 75 



azonban nem lát különbséget az olasz és adriai madarak között, hanem 

 utóbbiakat is a dr. Payrandeau leirta desmerasti fajtához veszi."*^ Hazánk 

 faunájában tehát a déli üstökös kárókatona: Phalacrocorax graculus 

 desmaresfi. Payr. 1826. fajta szerepel, még pedig csakis Fiume öblében 

 és a horvát tengerparton fordulva elő. Innét 1893 márcziusában kaptam 

 egy példányt, melyet mint első magyart, a Nemzeti Múzeumnak adtam; 

 a zágrábi múzeumban azonban vagy 50 példányban van meg. Az adriai 

 üstökös kárókatonák sziklafalak üregeiben költenek s pedig már február- 

 ban rakva 8 — 4 tojást, úgy hogy márczius közepén fiókáik a fészket 

 kezdik elhagyogatni. Gazdaságilag nem igen jő tekintetbe, mert tenger- 

 partunk kicsiny, azt pedig nem is hagyja el s táplálékát a tenger korlátok 

 közé nem szorítható halmennyiségéből szerzi. Mindennek daczára káros 

 madár lévén, a hol kerül bízvást üldözhető. 



A KIS KÁBÓ KATONA. 



Phalacrocorax pygmaeus (Gm.) Í788. 



[Pelecanus pygmaeus Gm. — Phalacr. pumilio Licht. — Microcarbo pygmoeus, 

 melanognathus, niger Gray. — Halieiis pygmaeus Naum. — Garbó pygmaeus Temm. — 

 Hydrocorax pygmaeus Vieill. — Graculus pygmaeus Gray.] 



Jeíjyei: csörgő récze nagyságú, de hosszú nyaka és farka miatt 

 termetesebbnek látszik ; csőre rövidebb a fejnél, végén gyenge kampóval ; 

 szeme táján a csupasz bőr fekete; hátán a tollak szegettek, de végükön 

 nem foltosak; a fark 12 tollú. 



Leírása: Tavaszszal egészben fénylő fekete, helyenként zománczos; 

 fej és a nyak föle selyemszerü finom, a fejen tarajosán hosszabb gesz- 

 tenyeszínű tollazattal ; a 2-od és 3-ad rendű evezők, úgy a váll- és szárny- 

 fedők sötét hamuszürkék, fekete szegessel; e tollak szárai feketék; a 

 vállfedőket kivéve, az egész tollazatból egyes fehér pontok, vonalkák 

 csillámlanak elő, különösen a mell alsó részén sűrűbben; csőr és a 

 csupasz torok fekete, úgy a lábak is; szem sötétbarna. Nyáron a fej, 

 nyak barna, elől világosabb, legsötétebb a tarkón és a nyak hátsó részén, 

 a torok piszkosfehér, a csőr piszkosbarna, éle és a száj zúg piszkossárga. 

 A tojó kisebb a hímnél s üstöke rövidebb. A fiatalok csőre szürkéssárga, 

 lábaik rozsdabarnák, később mindinkább sötétednek. 



* «SCHWALBE» 1896. 25—27. 1. 



10* 



