VI. CSALÁD. GÖDÉNYFÉLÉK. 79 



Az Öreg madarak fészkök közelében némileg engednek eredeti vadságuk- 

 ból, de egy-két lövés csakhamar eszükbe juttatja az óvatosságot. Fiókáikat 

 etetve, csőrüket feltátják s annak zacskójából nyújtják nekik az eledelt. Az 

 etetésnek ez a módja a régieknél arra a felfogásra vezetett, hogy a pelikán 

 saját vérével táplálja apróságát. E mesének révén lett azután ő az önfeláldozó 

 szülő jelképe is, s mint ilyen, családi czímerekböl sem hiányzik. De az 

 öntépelödés értelmében is példázgatunk néha vele, pl. Arany is mondja : 



« Vagyok pelikánja kietlen vadonnak.*) 



Habár a gödények mély és halas vizeket kedvelnek, halászgatni 

 inkább sekélyesekre járnak s rendesen húznak oda, még pedig hajnal- 

 ban, azután meg késő délután. Repülés közben nyakukat S-alakúan 

 összehúzzák s csapatban ferde sorban vagy ékalakban rendezkednek. 

 Halászat közben, úgy mint a kárókatonák, félkörben szorítják a halakat a 

 part vagy öblöcskék felé s szárnyukkal csapkodva terelik őket, hogy ^annál 

 többet meregethessenek ki. Roppant étvágy úak s telhetetlen falánkságuk 

 oly mértékű, hogy ott, a hol nagyobb számban mutatkoznak, a halá- 

 szatnak valódi « Isten csapásai ». Prédázás után valami zátonyra, szigetre 

 telepesznek s tollaikat tisztogatva, emésztve, néhány óráig pihennek. 

 Nagyságokhoz képest megtermett, nagy halakat is könnyen lenyelnek, 

 azért kívüle egy madarunk sincs, mely éppen az öreg, kifejlett halakat 

 oly tömegesen rabolhatná, mint a gödény. Otromba, őskori alakja, nagy- 

 sága régen népszerűvé tették őt az ember szemében. Nálunk is az volt, 

 mikor még gyakrabban s több helyen előkerült, mikor még « dohány- 

 zacskót" csináltak csőrének bőrzsákjából az alföldi puskások. A néphit 

 telhetetlen gyomrúságát s meregetését ivásra magyarázta, azért mondják 

 manap is: « iszik mint a gödény » a részeges, nagyiható, szomjas embe- 

 rekre. Mostanában, mikor a vízrendezések és az ősmocsarak megritkultak 

 hazánkban, s velük a hal is, az ő létének főtényezője megszűkült, Vácz 

 vidékén menyegzökor joggal mondja a sülteket feltálaló vőfély: 



«A gödénynek nevét talán hallottátok, 

 Hogy ez ritka madár, azt is jól tudjátok ; 

 Túzok, vadlúd, kacsa, íme néz reátok, 

 Vízityúk is lassan sántikál hozzátok.*) 



Bizony csak sántikál, mert a múltnak bőségét megcsappantotta a 

 jelen. De habár a gödényben madárvilágunk érdekes szárnyasát kezd- 

 jük elveszteni — s el fogjuk végleg is veszteni nemsokára — halasgazda- 

 ságunknak ez nem válik kárára. Mert szárnyasaink közt ö a halászat leg- 



