80 III. REND. EVEZŐLÁBŰAK. 



veszedelmesebb ellensége. Kizárólag hallal, nagy hallal él; mohóságá- 

 ban csak mellesleg kap be egy-egy ügyetlen vadrécze-fiókot vagy vízi- 

 patkányt s ha begyükben — mint a Topliczán lövött példányokéban — 

 tömérdek vízibogarat is találtak, hát ez inkább csak szükségre, mint 

 rendes étkezésre vall. Nem igen szorulunk azonban manapság irtására, 

 mert hisz ritka ember, ki nálunk szabadon gödényt egyáltalán látott: 

 még ritkább a ki lőtt. De ha valahol, mint Aldunánknál, mégis meg- 

 jelennek a nagy halászó vendégcsapatok, lesből vadászszunk reájok, 

 oda állván, hol halászataikat vagy pihenőjüket tartják. Szabadon be- 

 közelíteni alig lehet e szemes, vad madarakat. Megemlítem, hogy 

 1868-ban a bács-bodrogmegyei mosorini mocsárban Hodek E. néhány 

 borzas gödény (Pelecanus crispus) fészek közt, a mocsár szabadabb 

 helyén, megtalálta a : kis gödény (Pelecanus onocrotalus rosens Gm. 1188.) 

 fészkét s e madárnak egy d" és $ példányát el is ejtette. Ez felfogásom 

 szerint inkább csak fajtája a rózsás gödénynek s nem külön faj, habár 

 némely ornithologusok annak tartják, mások meg egyáltalán meg sem 

 különböztetik. A törzsfajtól abban tér el, hogy: sokkal kisebb annál 

 (körülbelül a hattyú és házi lúd közt áll), homloktollazata csak igen 

 keskeny nyelvben nyúlik a felső káva töve felé, de nem a tőig; a 

 csüd majdnem háromszor oly hosszú, mint a hátsó ujj ; tollazatának 

 színe fehér s alig van rajta egyes helyeken rózsás árnyalat. Európában 

 ritkaság, inkább Indiában, Jávában stb. fordul elő. 



A BORZAS GÖDÉNY. 



Pelecanus crispus Brüch. 183^. 



[A régi irók előbbi fajtól nem különböztették meg s Linné 1766-ban Pelecanus 

 onocrotalus var. orientális néven említi, de Pallas 1811-ben megint csak pusztán : 

 Pelecanus onocrotalus néven irja. — Pelecanus patagiatus Brehm.] 



Jegyei: legnagyobb a gödények s általában minden vízimadár közt; 

 szeme környékén igen kevés a csupasz hely s a tollazat a csőr tövéig, nem 

 közeléig, szélesen előrenyúlik; a fej és nyak hátulján a tollazat meg- 

 hosszabbodott s borzasán felgöndörödött, öregeknél szinte fürtösen 

 lobogó; a fiatalok szürkebarnák, alul piszkos fehérek, az öregek szür- 

 késfehérek, evezőik barnásfeketék; csőrük halványsárga, az ormán 

 zöldesszürke, kampója nem vörös, hanem élénk sárga, alsó káva vörösbe 

 játszó, csőrzacskó narancsvörös, kékesen, vörösen erezett; a szájzug 



