84 IV. REND. FOGASCSŐRŰEK. 



csíkkal; csőr és lábak kevésbbé élénk vörösek. Fm^a/oA^ a tojóhoz hason- 

 lítanak, de bóbitájuk kisebb, lábaik sárgásvörösek. 



Mértéke: H. 60--70; Sz. 26-3— 298; /^ 9-5—12; L. 4-2— 45; 

 Cs. 5-4— 6-3 cm. 



Európa és Ázsia hidegebb öveiben, különösen a Sarkkör vidékein 

 otthonos. -^^ Európában a 70° északi szélességtől le ez 54° északi széles- 

 ség közt legszámosabban költ. Legdélibb költöhelyei a Németországhoz 

 tartozó Keleti-tenger partvidékén találhatók. Ritka kivételként Svájczban, a 

 Boden-tavon, s egy más esetben még délebbre, Banjaluka mellett Bosz- 

 niában is, fészkére bukkantak. Mint határozottan északi madár, nálunk 

 csakis a késő őszi és téh hónapokban jelenik meg s ilyenkor tavainkon, 

 a jégment tisztásokon, nagyobb folyóinkon, folyamainkon, sokszor nagy 

 csapatokban látható. A Dunát, Tiszát novemberben s még inkább deczem- 

 berben, januárban, februárban, márczius első felében — csak szabad viz 

 legyen rajtuk — mindenkor benépesítik a « búvárkacsák » élénk, mozgé- 

 kony csapatai. Ilyenkor nemcsak a folyammenti helységek közvetlen 

 szomszédságában látjuk őket, néha százakra rugó mennyiségben., hanem 

 szinte betolakodnak a nagyobb városokba is, bizonyos szemtelenséggel 

 ugyan, de soha sem feledkezve meg saját biztonságukról sem. A mi 

 szép fővárosunk Duna része sem kivétel. Ott bukdácsolnak madaraink a 

 Gsepelszigettől a Margitszigetig terjedő folyamdarabon is, a partokon, Láncz- 

 hidon és a Margithidon sétáló közönség szemei előtt, a zajló, serczegő, 

 morajló jégtáblák közt. Valóságosan ők teszik Budapest téli madáréletének 

 egyik legjellemzőbb képét. A fővárosi ember ismeri őket, el-elnézegeti téli 

 szárnyas vendégeit s bizalmaskodik velük. Nem ritkaság, hogy a Láncz- 

 hidról itt is, ott is, nap-nap után látjuk, a mint a járókelők kenyér- 

 darabkákat, élelmet szórnak le a víz tükrén úszkálóknak, s a még nagyobb 

 számban hozzájuk csatlakozott kerczeréczék (Fuligula clangula) szintén 

 télre itt vendégeskedő csapatainak. Ez a vegyes társaság hajnaltól estig — 

 kivéve egy kis déli szunnyadást — folyton sürög-forog a vizén és víz- 

 ben. Testöket jól besülyesztve, fejőket behúzva hol ide-oda úszkálnak, 

 szinte hasítva a víztükröt, a mint azt dübörgő gőzhajó szántja, hol zaj- 

 talanul, de villámgyorsan, elbuknak a víz alá, 1 —2 perczig a mélységben 

 úsznak odább, s vagy 60 — 100 lépésnyire buknak föl újból. Egy részök 

 mindig víz alatt, a másik részök a vizén van, de a folyton el- és felbukó 

 madarak azt a benyomást keltik a szemlélőben, mintha a csapat örökös 

 hullámzásban volna. A mozgalmas kép azonban még élénkebb, ha a vizén 



* Észak-Amerikában a Mergus americanvfi, Közép-Ázsiában a Mergiis eomatns helyettesíti. 



