102 IV. REND. FOGASCSŐRŰEK. 



csíkozásban sorakozik; alsó test világos szürke, minden toll sötét finom 

 hullámos csíkozással, mely az oldalakon legélesebb; a hát felső része 

 sötétbarna, fehéres, igen apró pontozással, lejebb barnás és sötét fekete- 

 zöld; a farcsík, farkfedök sötét zöldesfeketék, érczfényűen zománczosak, 

 ugyanily színűek a farcsíkból felkunkorodó tollak és az alsó farkfedök; 

 a szárny felső fele barnásszürke, a nagy evezők azonképpen, de a tollak 

 szára és töve itt világosabb, a tükör mögött levő harmadrendű evezők 

 szürkék, tövük táján barnásak, a válltollak meghosszabbodottak, részben 

 dióbarnák (külső szélük), részben fehéresszürkék (belső szélük), igen 

 finoman, sokszorosan feketén harántcsíkozottak ; a fark szürke, minden 

 toll szélesen fehéren szegett. A tojó alapszíne rozsdássárgásbarna, a hason 

 legvilágosabb, a begy és mell táján legrozsdásabb ; a fejtetőn le a tarkóig, 

 úgy a szemeken, át hosszú, sötétbarna folt húzódik ; a fej és nyak sötét- 

 barnán pontozott, a begy félholdszerűen, a hát mindegyik tollának töve 

 ugyanily színűén foltos; csőre a széleken vörössessárga, főszine azonban 

 zöldesbarna. 



A fkUalok körülbelül a tojóval egyeznek, csakhogy hasuk sárgásfehér, 

 csőrük világosabb. Nyáron a gácsér hasonlít a tojóhoz, de sötétebb, egy- 

 színűbb barnás hegyű, farkában nincsenek felkunkorodott tollak. 



Mértéke: H. 55-605; Sz. 25'3— 287; F. 8-5— 11'5; L. 3-4—5; 

 Cs. 5-6— 6-2 cm. 



A tőkés récze elterjedése igen széles körű; alig van rokonai közt 

 még egy faj, mely annyi helyen, délen és északon, az Ó- és Új- 

 világban egyaránt előfordulna. Leginkább azonban Európa, Ázsia és 

 Amerika mérsékelt égövét, fel a Sarkkörig, lakja; azontúl ritkul. Hazánk- 

 ban is a leginkább elterjedt, legközönségesebb réczefaj s kivéve a nagy 

 síktükrű, mély, nád és mindenféle vízinövények nélkül szűkölködő vizeket, 

 majdnem mindenütt előkerül. Sőt oly vidékeken is megfordul, — ha 

 máskor nem, legalább költözködéskor, — a hol mocsarak, lápok nin- 

 csenek s vízimadár alig talál más helyet, mint legföljebb holmi kis víz- 

 eret, tócsát, gulyaúsztatót. Nemcsak a síkságon, még pár száz méternyi 

 magasban, hegyek, erdők közt fekvő locsogókon is reá bukkanhatunk. 

 Ö az igazi v^vadrécze^i* , a leginkább ismert, legnépszerűbb alakja családjá- 

 nak, a mi háziréczénk ükdédapja s e mellett egyike legszebb réczéink- 

 nek. Habár — mint mondtam — szinte mindenütt előkerül, mégis leg- 

 kedvesebb helyei az alacsony vizállású, sással, kákával s mindenféle 

 vízinövénynyel bővelkedő területek, melyek helyenként csalitosak, erdő- 

 sek, éger- és fűzfarészletekkel, vízárkokkal, erekkel, kisebb-nagyobb tisz- 

 tásokkal váltakoznak, a közelben pedig gabonaföldek terülnek el s a sík- 



