106 IV. REND. FOGASGSŐRŰEK. 



is hol itt, Jiol ott, sebesen haladó fekete pontocskák tűnnek föl, majd 

 megüti fülünket a sáp, sáp vagy gvuáp, gvhráp és a sajátságos sz, sz, 

 sz, sz, sz hanghoz hasonHtható szárnysuhogás, miket a nyakát előrenyújtva, 

 fejét ide-oda forgatva húzó récze hallat. Egyenként, vagy «folt» folt után, 

 suhannak el fejünk fölött s izgatják vadászszenvedélyünket, alkalmat 

 nyújtván puskánknak, hogy tegye kötelességét. Mikor a sebesen bolygó 

 kacsák egyes pontokra leszállnak, akkor szárnyaikat kitartva, hol jobbra 

 hol balra dűlve, mintegy kalimpálva vágódnak be. Ez így tart, míg csak 

 az alkonyat bele nem merül a vak éjszakába, s az elsuhintó réczék csak 

 mint fekete árnyak szálldosnak körülöttünk; de már alig látjuk őket, tehát 

 fegyvervégre se kaphatjuk. Később meg csak szárnyalásukat halljuk még 

 a feketeségben, vagy a megszálló kacsák vízre ereszkedésének zaját, a mit 

 Tompa oly híven fest: 



«S mintha dobnál a vízbe nagy követ 

 Egy loccsanást benn új meg új követ, 

 Vadréczepár csap a habokba ott . . . » 



Ekkor indulhatunk. Ha már előbb nem tettük, most úgyis hiába 

 keresnők össze a lelőtt vadat, hát hajnalra halasztjuk ezt. A hajnali les 

 hasonló az estihez; sötétben indulunk ki leshelyünkre s a világosodó 

 nappal várjuk a húzó vadat. Azért előnyösebb ez a vadászra, mert a 

 lőtt vadat a les végén azonnal össze is keresgélheti. A szárnyazott récze 

 ugyan ekkor is hamar kereket old, elmászik a sűrű nádas, csatés csu- 

 husban, el-elbukik s a víz alatt belefogódzkodik valami gyökérbe, hínárba, 

 megmered s odaveszik. A réczék közt legízletesebb húsú s főleg a késő 

 őszszel lövöttek, meg a fiatalok pecsenyéje keresett. Ezért vadász, halász 

 szemében az «öreg récze » érdemes vad, melyért minden más vízi vadat 

 szívesen elbocsájt. A halászember felfogásában a szárcsa « komisz », de 

 a felkelő réczét mindig megdicséri s «szép»), «nagy»), « gyönyörű »> jelzők- 

 kel illeti. Vadászszák is, fogják országszéltében s helyenkint igazán nagy 

 mennyiségben. A pozsonymegyei «Soórban» a vadászat évadja alig né- 

 hány hónapig tart s mégis pár százra-ezerre rúg az elejtettek száma. 

 Tudok esetet, hogy a dinnyési mocsárban egyik kiváló puskásunk egy 

 les alatt közel 80 darabot lőtt, megjegyzendő, hogy főleg a kiszínezett 

 gácsérokat választotta ki s a sok elveszettet tekinteten kívül hagyva, csak 

 azt számította, a mit a tóból kihozott. Holicson, mesterségesen berende- 

 zett tavon — egyéb réczefaj okkal — a tőkés réczét is nagy mennyiség- 

 ben fogják, lószőrhurokkal pedig a már többször említett «Soórban», 

 hálóval és hurokkal a Száva mentén, Topolováczon s másutt. Október- 



