VIII. CSALÁD. RÉGZEFÉLÉK. 107 



ben a gácsérok és fiatalok újra vedlenek, előbbiek nyári tollazatúkat vetik 

 le s átszinülés, tollpótlas útján újra díszbe öltözködnek, a fiatal gácsérok 

 azonképpen. Novemberben kiszinezetten járják a vizeket, de ekkor leg- 

 nagyobb részök kezd már délebbre húzódni. 



A tőkés récze tápláléka igen különböző, sokféle. Az itt telelők a 

 megmaradt vízinövények magvait, a kisebb halakat falatozzák; de egye- 

 bet is. Idevágólag Újlaki István"^ érdekes megfigyelését is közlöm, a ki 

 feljegyezte, hogy 1880 előtt, mikor a Bodrog még nem volt szabályozva, 

 a környékbeli hegyi- és láperdők makkoló helyeihez rengeteg számban 

 húztak s a makkon jól meghíztak. Az ötvenes években Sárospatak vidékén 

 Bodrog Halász mellett a Bodrogot tél idején úgy ellepték, hogy be sem igen 

 fagyhatott. Ezek a kacsák a szomszéd Keng>'el erdőbe jártak makkolni. 

 1873/4 télnek közepén szintén nagy számban jelentek meg Veresharaszt 

 fölött lévő posványos réten, de legtöbbnyire el voltak gyengülve s közel 

 bevártak, a lövöldözésre sem távoztak messzire. Az elejtettek begye tele 

 volt makkal. Megjegyzi, hogy azon tájt a pataki hegyi erdőkben kiváló 

 makktermés volt. A lövőitek közt alig akadt tojó. 



Legkedvesebb élelmök a békalencse (Lemna), azután a harmat- 

 kása (Poa vagy Glyceria fluitans), melyet főleg a fiatalok kedvelnek, a 

 patakfü, lapu, vizitorma, szironták, a Sagittaria gyökér gumói, vizidió, 

 különböző hinármagvak; mindezeknek levélkéit, gyönge hajtásait is csak 

 oly falánkan költik el, mint különböző vizibogarakat, azok álczáit, csigá- 

 kat, halikrát, kisebb halakat, gilisztákat, hernyókat, győkerecskéket. Evés 

 közben homok- és apróbb kavicsszemeket is nyelnek, hogy könnyebben 

 emészthessenek. Aratáskor azután kilátogatnak a mezőkre s a markon fekvő, 

 kévékbe rakott gabonára vetik magukat. A kölest, zabot, árpát, dézsmál- 

 ják ilyenkor s nemcsak rengeteget falnak fel belőle, hanem rendesen 

 nagy csapatokban lepvén a gabonát, össze-vissza járják, kinyom- 

 tatják s szárnyaikkal kicsépelik a kalászokat annyira, hogy mikor az 

 életet behordták, még napokig reájárhatnak a tarlókra, kihullott szemeket 

 lakmározni. Az ország számos vidékén, hol igen sok a tőkés récze, ez a 

 vetésre való járásuk valódi csapás, mert néha annyian lepik el a táblá- 

 kat, hogy rövid idő alatt jókora területeket egészen tönkre falnak. Bács- 

 megyében a pusztapéklai állami birtokon a rizsföldeket is felkeresték s 

 nagy seregekben húzván oda falatozni, sok kárt okoztak. A Hortobágy 

 vidékén meg azon panaszkodnak, hogy a sok kölest pusztítják s egész éjjel 

 őrizni kell a földeket, nehogy megsemmisítsék a termést. Mindezekből látjuk, 



* Term. Tud. Közi. 1896. évf. 164—165. lap. 



14* 



