IX. CSALÁD. LÚDFÉLÉK. 127 



Fészkeiket egymástól nem nagy távolságra rakják, de mégis any- 

 nyira, hogy minden párnak bizonyos területe marad, melyen ő az úr. 

 Az öregebbek néha 10, a fiatalabbak 5 — 6 tojást tojnak, melyek sima, 

 fénjlelen héjúak és piszkos sárgafehér színűek. 



Tojásnu'-Hék: H. 81—89; Sz. 57—59 mm. 



Pelyhes fiókáikat kikelésök után nemsokára a vízre vezetik s igen 

 nagy gonddal őrzik, féltik. Családjához annyira ragaszkodik a tojó, 

 hogy eredeti óvatosságáról is megfelejtkezik. Majd csaknem reája 

 lép az ember, míg a fészekről felszáll; fiókáit pedig óvatosan kalauzolja 

 ugyan a sűrűségek felé, de azért mindig közelükben jár s le-leszáll úgy, 

 hogy puskával könnyen árthatnánk neki. A gunár kevesebbet törődik 

 családjával; ő csak szeret s miután szenvedélye lehűlt, szomszéd czim- 

 boráival kijár a mezőkre, gyepekre legelni s magára hagyja az asszony- 

 népet, gondjaival együtt. Gond pedig elég van a nyakukon! Megvédel- 

 mezni, vezetni az ostoba libácskákat a veszedelmes nádságban, hol annyi 

 ellenség leselkedik utánuk, nem könnyű dolog. S az anyalud magzatainál 

 marad, míg csak repülősek lesznek. Egy ideig ugyan — mikor toko- 

 sodul kezdenek — a gunár is kísérgeti apróságát, de nem sokáig s nem 

 is avval a hűséges odaadással, mint párja. Ekkor elhullajtja evedzőit s 

 egyéb tollait, vedlik; ezt az időt, mondjuk a dohosodásnak « , mert a lud 

 s a kacsa is «lohosodik». A gunárnál már előbb beköszönt ez időszak, 

 a tojónál csak később. Előbbi már június közepén nem tud repülni, 

 csak úszkál, bujkál a csáték, csörmelékes csuhusok közt, utóbbit július- 

 ban szokta elérni a szobafogság. De már augusztusban ismét érzik 

 "Szárnyuk szabadságát* s ekkor libáikkal együtt rándulgatnak ki a lege- 

 lökre, tarlókra, vetésekre, miközben a fészekaljak rendesen összetartanak 

 s együtt maradnak. Szeptemberben s októberben — miután a nyárutóból 

 bőven kivették részüket s megzsirosodtak — kezdenek délre húzódni. 

 Ugyanekkor azonban a levegőég is napról-napra népesedik. Nagy, igen 

 nagy, vékonyabban gágogó, nagyobb zajgassál járó lúdcsapatok jönnek 

 északfelöl: a vetési ludak. Különös, de jól megfigyelhető dolog, hogy 

 ez a két lúdfaj együtt nem igen fér meg. Mikor tavaszszal a mi nyári 

 ludaink megjönnek, a vetési ludak java része már elvonult s fordítva ősz- 

 szel, mikor az északi vetési ludak jönnek, a mi nyári hídjaink főtömege 

 elbúcsúzott tőlünk. 



A nyári lúd, ez a mi házi hídjaink s így a « Márton ludjának>) 

 is vérszerint való őse, szokásaiban sem tagadhatja meg ahhoz való kö- 

 zeli rokonságát. Szintúgy, mint a házi állattá fehérült s « libapecsenyét » 

 szolgáltató szárnyasunk, ő is a «vad», vizén ritkábban úszkál, hanem 



