134 IV. REND. FOGASCSŐRŰEK. 



Ezért lesből vadászva reájuk, ilyen pontokon ásott, de jól elrejtett 

 gödrökből hajnalkor s este, viszont a hálásra választott locsogónál készített 

 lesgödörből kaphatjuk leghamarább puskavégre. Élelmök is körülbelül 

 egyezik a nyári lúdéval. De mivel ők csak őszszel vagy hótalan télen át 

 időznek nálunk, s mindig a íriss vetést járják, hol töménytelenségükkel 

 sok helyt nagy károkat okozhatnak: a mi szempontunkból gazdaságilag 

 károsabb az előbbinél s bátran üldözhető. Főleg legelésök közben több- 

 ször kell őket zavarni, rájuk puskázni, még pedig a terület több pontján, 

 nehogy egyik helyről a másikra leszállhassanak. Ha mezőinket a hó vas- 

 tagon elborítja, legnagyobb részök még délebbre, enyhébb vidékekre 

 húzódik, csak itt-ott próbálkozik egy-egy csapat az idő zordonságával 

 daczolni, ezek azonban többnyire rosszul járnak, elsoványodnak, meg- 

 bágyadnak s könnyebben puskaélre kerülnek. Gyenge teleken, mikor a hó 

 csak pár ujjnyira borul a mezőre, gyakran kitartanak itt s úgy kaparják 

 ki a vetést a hó alul, a mi szintén károsságuk rovására esik, mert a 

 vetés könnyebben elfagy. Népünknek az a felfogása, hogy mikor őszszel 

 és télen vagy tavaszszal a vadludak északról délnek repülnek, hideg s 

 fordítva melegebb idő várható, leginkább erre a vadlúdfajra vonatkozik. 

 Mikor azonban a tiszamenti ember «uadlúdhdt felhőkbőh> sok esőt jósol, 

 akkor általában a vadlúdfajokat jellemző, szürkebarna, világosan szegett 

 toUazat után vette a hasonlatot. Márczius végével ismét visszavándorol 

 tundráiba s kezdi ott igazi életföladatát: a szaporítás nagy munkáját. 



Tőlünk való távozásának, viszontérkezésének időpontját a fertői 

 halász tapasztalásból így határozta meg: «Jön a fecske — megy a vadlúd; 

 megy a fecske — jön a vadlúd*. És találóan. 



X. CSALÁD. 

 HATTYÚFÉLÉK. 



GYGNIDAE. 



Általában nagy, hosszúnyakú, de aránylag rövidlábú madarak; a csőrtő 

 és a szem közt bőrük csupasz; a csüd rövidebb a középujjnál; a csőr- 

 köröm nem fogja el egészen a csőr hegyét; a szárnyak elérik a fark hegyét; 

 a fark rövid, ékalakú; uszkálásnál némelyek szárnyukat félig megemelik; 

 nyakukat rendesen 2 alakúan tartják s rendkívül ügyesen, kigyószerűen 

 tudják ide-oda hajlítani; a vizén igazán könnyedén, kecsesen mozognak, 



