XI. CSALÁD. LILEFÉLÉK. 143 



is fecskeszei'üek ; a csőr töve széles, az öregeknél piros, hegye fekete; 

 a fiataloknál a piros szín barnás; torokfoltját, a szemtől kezdődve, 

 fekete szegély örvösen határolja; első evező szára fehér; lába fekete. 



Leírása. Az öregek főszíne felül földszínű barna, mely a fejen s 

 különösen a háton, szárnyakon legsötétebb, a nyak felső részén kissé 

 rozsdásba hajló; álla, torka világos rozsdássárga, feketén s kissé fehé- 

 resen körülszegve; a begy szürkésbarna rozsdássárga árnyalattal; az 

 evezők barnásfeketék; szárnyalja rozsdavörös; hasa fehér, szürkésbarna 

 árnyalattal ; farkalja fehér. A fiatalok örvözött torka nem oly éles rajzú, 

 hasuk fehér; begyük, felső testök minden tolla sárgásfehéren szegett, 

 és foltozott. 



Mértéke: H. 24—25; Sz. 19; F. 10—11; L. 2-7—3; Cs. lo— 18 

 centiméter. 



A typikus színezetű madarakat némely helyeken pótolja : 



A féket eszárnyií székicsér. (Glareola pratincola melanoptera Nordm. 

 1842.) 



[Glareola pratincola Páll. — Glareola Nordmanni Fisch. — Glareola Pallasi 

 Brugh. — Pratincola Pallasi Degl.] 



Jegyei : egészen olyan mint a törzsfaj, de szárnyalja fekete, csüdjei 

 kissé hosszabbak, farka jobban kivágott. 



Mértéke: H. 24-3— 251; Sz. 20—208; F. 119; L. 2-8-31; 

 Cs. 1-6— 1-7 cm. 



A székicsér Európának déli részeiben, főleg Dél-Francziaországban, 

 Spanyolországban, ritkábban Lengyelországban, nagy számban Orosz- 

 ország déli részein, a Dobrudsában, Fekete- és Kaspitenger környékén, 

 Közép-Ázsiában költ. Öszszel Afrikában számos s főleg a Nílus mentén. 

 Vörös tengernél telel, úgy Indiában is. Dél-Oroszországban helyenként 

 a feketeszárnyú fajta fordul elő. Hazánkban ez utóbbiból Petényi 

 szerzett Jász-Nagy-Kun-Szolnok megyében, Tisza-Földváron, 1840 május 

 hóban öreg madarakat, s tojásaikat is megtalálta: 1843 júniusban pedig 

 ugyanott fiatalt is kerített. Ezóta e fajtát nem kaphattuk meg, de lehet, 

 hogy még jelenleg is előfordul. A typikus tollazatú székicsér azonban 

 helylyel-közzel közönséges madarunk a Tisza mentén, nagy pusztáin- 

 kon, szikes legelőinken, a Hortobágyon, Dinnyésnél, a Duna és Tisza 

 közében. A Fertő vidékén sem Faszl, sem én sohasem láttuk s 

 JuKOviTS az 50-es években azt írja, hogy ritkán fordul elő. Nem áll 

 tehát a mit Brehm ír, hogy a Fertőn számosan költenek.-^' A Balatonnál 



* Thierleben 2. kiad. Vötrel III. köt. 268. 1. 



