XI. CSALÁD. LILEFÉLÉK. 151 



világos sárgásbarna vag>^ olajzöldbe játszó alapon szürkén, barnán, olaj- 

 barnán pontozottak és foltozottak. 



TojásniéPték: H. 39—42; Sz. 25—27 mm. 



Húsa — saját tapasztalatom nyomán is mondhatom — a legízlete- 

 sebb minden szárnyas pecsenyéje közt s finomságra túltesz a sárszalonkán 

 úgy, hogy méltán az inyenczfalatok koronája — csak hogy nálunk ritka 

 halandó részesül benne. Tápláléka szerint — mint többi fajtársai is, — 

 hasznos madár; de ritkaságánál fogva működésének fontosságot nem 

 tulajdoníthatunk. 



A PARTI LILE. 



Charadrius hiaticola L. 175S. 



[Charadrius hiaticula L. — Aegialites hiaticula Boie. — Hiaticula arabs Licht. 

 Hiaticula annullata Gray. — Charadrius Homeyeri Brhm. — Aegialitis hiaticuloides, 

 auritus Heugl. — Aegialitis hiaticola (Sharpé)]. 



Népies nevei: a kisebb liléket — ezt és a következő két fajt — 

 nem igen különböztetik meg; a Kunságban czankócsirkéknek, az Alföld 

 eg^'es helyein juJidtizkáknak, csöröcsirmek, gyöpi madárnak (Lakatos 

 szerint), máshol fütyülőknek, sárniadaraknsk, fövény fut óknak hivják. 



Jegyei: valamivel nag^^obb a búbos pacsirtánál; főszínei: alul 

 fehér, begyén fekete, fölül: homokszínű barna; homlokán fehér, fölötte 

 fekete folt; nyakán fehér és fekete örv; csörtöve sárga a középig, hegye 

 fekete ; lábai sái^ák ; a nagy evezők szára középen fehér, tőben és hegye 

 felé sötétbarna ; szárnyán fehér csík ; szeme sötétbarna (távaszszal szem- 

 héja élénk sárga). 



Leirása: Az öregeket jeg>'eik alapján könnyű felismerni s nem 

 téveszthetők össze a kis lilével, melyhez különben igen hasonlítanak. 

 A fejen, nyakon, begyen, tarka megoszlásban, a fehér, fekete és föld- 

 színűbarna szinek szép rajzolata szökik szembe ; az evezők barnásfeketék, 

 a hátulsók közepe — külső szélökre terjedőleg — fehér foltos; hátuk 

 földszínű barna ; a fark középső két tollának tőfele barna, végük feketébe 

 hajló, hegyükön kis fehér folt, a két legszélső toll majdnem egészen fehér, 

 a többiek hegye fehér foltú, középrészük feketés, tövük barna. A fiatalok 

 homloka fehér, fölötte nem fekete ; a begyfolt sem tiszta, nem összefüggő, 

 közepe fehéres, barnás árnyalattal, inkább csak az oldalakon feketés; 

 általában azok a rajzolatok, melyek az öregeknél feketék, náluk inkább 

 sötétbarnák; a csőr töve is barnás, sárga helyett; a fej és hát barna 

 tollai, valamint a kis szárnyfedők világosabban szegettek. 



