XI. CSALÁD. LILEFÉLÉK. 155 



Az Ó-világ mérsékelt öveiben különösen gyakori költő, északon rit- 

 kább. Angliában ritka vendég, úgy Farö- és Izland szigeteken. Észak- 

 Skandináviában azonban fészkelve több helyt találták ; magam is láttam 

 Tromsönél. Németországban, Lengyelországban, Francziaországban és a 

 Földközi tenger felé eső vidékeken minden alkalmas helyen tanyázik. Észak- 

 Amerikában mint rendkívüli jelenség fordult csak elő. Telelni Afrikába, 

 a Maláj i-szigetségekre, sőt Új-Guineára és a Bismarck-szigetekre látogat el. 



Nálunk igen közönséges madár. Ha utunk május havában folyóvizek, 

 tavak mellett vezet el, melyek partjain nagy kavicslerakodások vannak, 

 a vízből pedig kavicszátonyok, szigetek emelkednek ki, szinte biztosra 

 vehetjük, hogy a tavaszi madárhangok közül egyszerre csak éles fütty- 

 szerű (Hű, diű vagy híü, híü hallatszik ki. Itt is, ott is halljuk e szólást, 

 közelben, távolabb s mégis hiába kutatunk a madár után, nem látjuk 

 sem a levegőben, sem a földön. Nincsen a kavicsos talajon semmi bokor, 

 semmi gaz, a hová élő szárnyas elrejtőzködhetnék, mégis mintha inkább 

 alulról, mint a magasból hívogatna a fütty. A dolog érdekelni kezd, hol 

 lehet ez a beszédes szárnyas, mely szinte csúfolódik, eg}Te vetegetvén: 

 «/<//í, hiú, hiú minden keresgélés, engem ugyan egyhamar meg nem látsz ?• 

 Majd a szemünket kinézzük, apróra végig kutatva a kavicsokat s íme! 

 alig egy pár lépésnyire, de távolabb, jobbra és balra is, apró mozgó 

 pontokat látunk szaladgálni, a fehér, szürke, barna, hamuszínű s ki 

 tudná hányféle kavicsszem közt, akár csak egerek volnának. Követjük 

 mozgásukat, de mikor megállnak, ismét elnyeli őket a föld, alig bírjuk 

 újból szembe kapni. Ezek a kis lilék. Ha hirtelen neki megyünk a lábaló 

 csapatkáknak, meggyorsítják szaladásukat s oly sebesen vetegetik vékony 

 lábaikat, hogy alig látjuk azokat. Vízirányosan tartott testtel, folyton 

 fütyölve futnak odább, a nyakukat pedig úgy behúzzák, mintha fejők 

 közvetetten a test törzséből nőtt volna ki. Ha lassan járunk nyomuk- 

 ban, szinte terelhetjük őket mint valami nyájat, csak mikor sebesebben 

 lépkedünk s a távolság köztük és köztünk aggasztóan fogy, kapnak 

 szárnyra, köz vetetlen a talaj fölött repülve, magasabbra fogják hangjukat 

 s mintegy kikaczagva bennünket, g>'orsan összefolyólag így fütyülnek: 

 papipipififjfididűdiidrív, drüv, drilv, drü, drü, Irr. Mire trillázásuk véget 

 ér, lábaikat előre kapva, újból leszállnak, s rögtön futva menekülnek 

 odább, megint csak hiű, híü, kíií fütyü lésüket hallatva, mely hol maga- 

 sabban, hol mélyebben hangzik. Puszta szemmel nem sokat leshet] ük 

 őket, mert azzal körülbelül tisztában vagyunk, hogy az alakoskodásnak 

 kiváló példái ők. Nézzük hát a távcsővel. 



Egészen más, részleteiben is kibontakozó így a kép. Vagy 10—15 



20* 



