XI. CSALÁD. LILEFÉLÉK. 161 



foglalnak le; mindegyiknek meg van otthona tája, a rétnek bizonyos 

 kiválasztott darabján. Egymagában fészkelő párt nem igen fogunk találni, 

 hanem mindig többet. 



Mielőtt végleg elhagynák vidékeinket, egy ideig ide-oda kószálnak, 

 számuk folyton szaporodik s augusztusban néha a tavak partján iga- 

 zán kilométernyi hosszú csapatokban pihennek, falatoznak, mindenféle 

 más fajú « parti madarakkal* együtt. Szeptemberben, októberben azután 

 jobban-jobban fogy a számuk s napközben is láthatjuk, a mint több és 

 több csapatocska. nag>obb sereg, északról-délnek egyforma, kissé gépies 

 szárnycsapással áthúz a tájon — nem is gondolnánk, hogy ugyanaz a 

 bibicz repül így nyugodtan, biztos irányban, kitérés nélkül, mely tavasz- 

 szal szinte bukfenczeket hányt a levegőben s mindent megkísértett, hogy 

 röpte valóságos légi tán ez legyen. Gyakran még novemberben is sok át- 

 vonulóval találkozhatunk, de megszállókkal alig-alig; legföljebb megpihen- 

 nek, rövid idő múlva azonban folytatják nagy útjokat. Emlékezetesek ma- 

 radnak előttem az 1894 nov. 12— 18-ikáig terjedő napok, melyeket a Velen- 

 czei tónál és a Sárvíz csatornája mellett elterülő szent-ágotai puszta 

 tócsáinál töltöttem. Oly óriási bibiczköltözködés volt ekkor, minőt sem 

 azelőtt, sem azóta nem láttam. Reggeltől estig rövid időkőzökben százakat 

 számláló csapat csapat után jött északkeletről, s vagy 200 méternyi magas- 

 ban végig repült a tó fölött, hogy annak végén megfordulva, más vonalon 

 újra visszaszálljon a tó egész hosszában s délnyugatnak távozzék. Ez a 

 mozgalom említett rövid időszakban minden nap megismétlődött s mikor 

 nov. 15-én a Velenczétől körülbelül három órányira eső Szt.-Ágotára 

 kocsiztam, útközben is mindenütt, majd Ágotán is ugyanazt a roppant 

 vonulást tapasztalhattam : egyik csapat a másik után jött-ment egész nap, 

 sőt késő este és hajnalban is, mert vadlúdlesen a szürkületben is még 

 folyton hallatszott a vonulók éles viétntt szava, huhogó szárnycsapása. 

 Igazán százezrekre gondolnék, ha az akkor átvonultak számát ki akar- 

 nám fejezni. 



Bibicz madarunknak elég ellenséggel kell megküzdeni életének min- 

 den szakában, mert róka, menyét, görény, varjú, réti kányák s egyéb 

 ragadozó madarak nemcsak tojásait, fiókáit üldözik, hanem — főleg az 

 utóbbiak — az öregeket is. Különösen tojásai és fiókái nagyobbrészt 

 megsemmisülnének, ha a természet nem gondoskodott volna védő színe- 

 zetökről. Ügy a tojásokat, mint az apró — alul fehéres, felül barnás 

 és olaj zöldes-sárgás, párduczosan tarkás — pelyheseket a talaj szinte el- 

 nyeli, színezetük annyira illik ahhoz. Az öregek tarkasága sem igen 

 tűnik fel a réten, mert zöldes hátuk meglehetősen összefoly a gyep zöl- 



Chernél: Magyarország madarai. II. 



