XI. CSALÁD. LILEFÉLÉK. 165 



az első kitömött madár, melyet láttam, ez az első « hosszúlábú », a mi 

 vidékünk hegyes-halmos vidékén élő fajoktól elütő szárnyas s azért 

 gjermekszememben különösen érdekes. Sok idő folyt el azóta, de ezt 

 a madarat kegyelettel őriztem s mikor a rombolás foga rávetette magát, 

 legalább fejét mentettem meg, mely most is előttem függ a falon. És 

 sajátságos! első <• hosszúlábú" madárismerősömet annyi sok járáskelé- 

 semben a szabadban hasztalan kerestem; csak az utóbbi években talál- 

 kozhattam vele többször s leshettem el életmódját, fészkelését. 



Temesmegyében terül el az a roppant, 60,000 kat. hold terméketlen, 

 kopár futó-homokterület, melyet a «deliblati homoksivatag* nevén isme- 

 rünk. Majd csaknem a Dunáig és mocsaras árterületéhez nyúlik ez a 

 sajátságos, eredeti földdarab: a magyar Szahara! Messziről olyan, mintha 

 sárgásbarna tenger volna, melyből itt-ott kisebb sötét szigetek emelked- 

 nek ki ; közelről azonban felismerjük a völgj^es-halmos, hullámzatos talajt, 

 mely tisztára finom, porszerű homokból áll s a meddig a szem lát, olyan 

 színű mint a tej, melybe kevés kávét öntöttünk. A völgyeket itt-ott kisebb 

 boróka, nyárfa, fenyő s egyébb fa és bokorfélékből álló sűrűségek, ligetes 

 pagonydarabkák zöldítik, melyeket emberkéz mesterségesen telepített ide, 

 hogy annyira-mennyire lekösse a mozgó, vándorló futóhomokot — ezek 

 benne a szigetek ; akad ritkásan egy-egy gyepfolt is, posványos fenék, de 

 mindez elenyészőleg kevés ahhoz a területhez, mely azon meztelenségében, 

 tenyészet, növény nélkül terül el a szemhatárig. A szél megeleveníti 

 ezt a porzófinom homokot, szinte homokfuvatag keletkezik s a « fúva- 

 tok*, feltornyosulnak hegyekké, kerek halmokká sokszor 100 méternél 

 is jóval magasabbra. Külsejük nem sima, hanem hullámfodros, mint az 

 északi tenger fenyérjei, miket a német a «Düne>» szóval nevezett el. A nap 

 teljes erővel tűz le e kietlen sivatagra, sugárnyalábai megizzasztják 

 azt a kevés számú oláh pásztomépet, mely teljes vadságban, a leg- 

 utóbbi időkig még csak afféle «nagy idők» ellen oltalmat nyújtó vittyillót 

 is nélkülözve, télen-nyáron legelteti a sovány gyepfoltokon juhait szinte 

 csak azért, hogy még kopárabb, sivárabb legyen. Rendes szabású ember 

 nem lakik a sivatagon, csak szélein kezd megtelepedni, szőlőt ültet a 

 homokba s olyféle életet él, mint az amerikai « farmer*. Lám, az a pará- 

 nyi állatt, a phylloxera, hová nem szorítja a « természet urát») ! 



Gyönyörű délibábok űzték csalóka játékaikat jobbra is, balra is, 

 « forrázó » melegben döczögtünk a homokvilág felé, küzdve a szúnyogok 

 és kolumbácsi legyek nagy rajaival, melyek embert, állatot nem kiméi- 

 nek s halálig kínoznak. Néhány ugartyúknak otthona táját már előbb 

 kilesettük, azért biztosra indultunk. A homokon mindenfelé látszott a 



