XII. CSALÁD. SZALONKAFÉLÉK. 171 



levesen, mert a töcs hangutánzó s e faj szólására vonatkozik); gyöngy- 

 vér lile; gólyasneíT. 



Jecjyei: teste gerle nagyságú, de hosszú nyakával, csőrével, lábai- 

 val egészben termetesebbnek látszik: háta, szárnyai feketék, zöld érez- 

 fényűek; alul fehér; farka szürke; lábai életben rózsaszínűek, halála 

 után vörösek; csőre feketés; szeme karminpiros (a fiataloké narancs- 

 sárgás). (L. I. köt. IV. tábla). 



Leírása. Nyári tollazatban : a fejtetőről, a tarkón át a nyak felső 

 felére fekete folt nyúlik; homlok, pofák, nyak egész alsó része fehér, a 

 begyen rózsás árnyalattal; evezők feketék; a hát zöldeskékes és bíbo- 

 ros érczfényú; fark világos hamuszürke, fehéresen szegett. A tojó 

 háta és hátulsó evezői barnásabbak. A téli tollazatban a fejtetőről a 

 nyakra húzódó folt helyén annak csak szürkés nyoma látszik (a tarkón 

 főleg), a nyak pedig felül szintén szürkés. A fiatalok kitollasodva a tojó- 

 hoz hasonlítanak, a mennyiben felül a szárnyon inkább barnák, de az 

 egyes tollak világos sárgásbarnán szegettek, a fejfolt is barnás, a nyak 

 eleje szürkés, lábuk sárgásvörös. 



Mértéke: //. 3^2—33; Sz. 23-4—26; F. 7-5— 85; L. 10-3— 12-9; 

 Cs. 6'3— 6*6 cm. 



Hazája Európa délibb része, különösen a Földközi tengerrel határos 

 s ahhoz közelebb eső országok. Észak felé csak mint ritka vendég for- 

 dul elő. Kiválóan számos délkelet felé a Kaspi tenger vidékén Turkesz- 

 tánig, a Hoangho völgyig. Északnyugoti Indiában, úgy Afrikában Egyptom- 

 tól le délnek szintén költ. A mérsékelt égövben fészkelők télre Afrikába, 

 Indiába, Dél-Khinába költözködnek. Hazánkban a nagy mocsár területeken, 

 főleg ha székesek is, előfordul ugyan, de láthatólag fogy, kevesbedik; 

 épp úgy, mint a tóvidékek, lápok fogynak, asznak. Évtizedekkel ezelőtt, 

 ott, a hol számosan költöttek, ma már csak egyes párok alapítják meg 

 házi túzhelyöket, a hol pedig ezelőtt szórványosan, kisebb mennyiségben 

 volt található, onnan végképpen elfogyott. A Velenczei tónál két évtized 

 előtt meglehetős gyakori volt, fészkelt; 1887-ben s a reá következő évek- 

 ben már mindig csak néhány pár érkezett nyárszakára a dinnyési mocsár- 

 hoz s átvonulóban is ritkábban mutatkozott; mióta utóbbi vízterületet 

 kiszárították, a tónál nem költ s ritkaságként tűnik fel a vidéken. Más- 

 hol is így van. A Fertőnél 1889-ben meglehetős népes fészkelő telepjüket 

 találtam a Sarród felé eső mocsarakban ; "♦^ a tó egyéb részein, parti mocsár- 

 világában is rendes jelenség volt, manapság ott is ritkább, habár még 



* Jelenleg ezen a helyen nád helyett már búza nő ! 



22* 



