184 V. REND. FUTÓK. 



utazik át, az Alföldön ellenben jóval több, a minek oka valószínűleg 

 abban keresendő, hogy ilyenkor a legelök, a székterületek « fenekei » és 

 az árterek víz alatt vannak, őszre azonban kiszáradnak s ekkor a 

 Dunántúlt járják sűrűbben. Általában utóbbi évszakban sokkal nagyobb 

 számban láthatók s augusztustól szinte október közepéig folyton jönnek- 

 mennek a költözködők kisebb-nagyobb csapatai, sőt egyesek november- 

 ben is akadnak. 



Ott a liol a tópartok tenyészet hiján sárosak, homokosak, öblözete- 

 sek, zátonyosak s legelőkkel, rétekkel határosak, a talaj pedig salétromos, 

 szikes, a vonulás szakában a partfutók is alig fognak hiányozni. Sőt 

 kisebb-nagyobb csapatjaiknak a parti madáréletben ilyenkor uralkodó 

 szerep jut. Életmódjuk, viselkedésök szerint az egyes fajok nem sokban 

 különböznek egymástól, azért helyén való lesz, ha életmódjuknak össze- 

 foglaló képét itt adom, felkérve a szives olvasót, kisérjen el egy rövid 

 kirándulásra a lóságok, puszták « egyhangúságába". Szivesen kalauzolom, 

 mert meg akarom neki mutatni, hogy korántsem oly « egyhangúak » unal- 

 masak, élettelenek, érdektelenek azok, mint felületes emberek hiszik, hanem 

 az érdekességek egész kincsét tárják fel annak, a ki nemcsak néz, hanem 

 lát is és fogékony szívvel, érzékkel olvas a természet könyvéből. 



Szent-Mihály napja közelget. Délfelé még tűz a nap, ha szél nem 

 fújdogál, de a reggelek és esték hűvösödnek már, éjjel pedig szűrbe 

 bújik a pásztor ember s tüzel magának, mert pirkadáskor hőmérő nél- 

 kül is érzi, hogy ősz felé jár az idő. Egy-egy eső erősen lehűti a levegőt, 

 hajnalkor a síkság és tó víz fölött « porosnak » látszik a lég, a párák 

 lecsapódnak, a növényzet harmatban csillog, a hegyek fölött ködök 

 járnak. A levelek zöldje közül is itt-ott már sárga, vörös, fakó szinek 

 tarkáinak ki, a mezők letarolva kopárodnak, a rengeteg kukoriczatáblák 

 zöldjét sárgásbarnás szín váltotta föl, a nádasok azonképpen aggottas 

 sárgásba halványodnak s ha a nap erősen pörköli őket, sajátságosan 

 serczegnek: végső nyögdelésük ez, haldoklásuk utolsó sóhaja. Előttünk 

 a tó csillogó széles rónavizeivel, nagy nádasaival, melyek el-elzárják a 

 tekintetet, csak itt-ott szakadnak meg, hogy a « kapukon" át meglát- 

 hassuk a szomszéd tisztás víztükrét is, vagy legalább megsejthessük. 

 A vadmadár egyes helyeken nagy társaságokba verődött össze: «csu- 

 portozik». Helyenként egészen néptelen a tóság, máshol meg csak úgy 

 bizsereg az ezernyi szárnyas: szárcsa, vöcsök s a kacsák sokféle faja. 

 A kopár tópart is eleven. A szélvizek kis zátonyain, hol a víz szinte 

 mindig ránczot vet, miről ezeket a fertői halászság « mosolygóknak* 

 hívja, úgy a benyúló homokos, sáros félszigetkéken, öblökben — a meddig 



