XII. CSALÁD. SZALONKAFÉLÉK. 185 



csak a szem nézni győz — hol sűrűbben, hol ritkábban, mindenütt 

 apróbb vagy nagyobb madárfoltok nyüzsögnek, feketednek. Egy-egy csa- 

 patka fel-felriadoz, azntán a tó szélén alacsonyan, a víz színtája fölött, 

 nyílgyorsan surran odább, villantóan, mert a napfényben, hol egész 

 fehérnek, hol barnásnak látszanak a madarak — a mint t. i. alsó vagy 

 fölső részöket fordítják felénk. 



Ezek a partfutók. 



A repülő szárnyasok szinte gépiesen, egyforma szárnycsapással mérik 

 a levegőt, felcsapnak majd levágódnak, akár csak egy lelke volna az egész 

 seregnek. Most hirtelen a parthoz kanyarodnak, apró lábaikat előre 

 csüggesztik, a szárnyukat hátra vágják s a következő perczben ott 

 nyüzsög előttünk az iszapos parton a lázas mohósággal szedegető, ideges 

 kis szalonkatársaság. Van köztük egy-egy nagyobb czankó vagy ujjas 

 lile, néha egy-két fiatal paizsos czankó, mely nagyobb fajokhoz az 

 apróbbak szorosan ragaszkodnak s mintegy az ő gondviselésükre bizzák 

 magukat. S csakugyan ezek rendszerint szemesebbek is s közeledtünkre 

 legelőbb kereket oldanak. Mikor már a « vezér » felszállott, akkor a többi 

 kis parti madár is szárnyra kap, követve öt arra, a merre füttyentve 

 irányt vett. Felszálláskor mindig szólnak s a havasi partfutó hangja, — 

 mely faj a parti madárfalkákban rendszerint uralkodó — drüi, szkri-i 

 és drirriri, drrri'úde szótagokkal fejezhető ki. Ha nincs a falkának ilyen 

 « vezetője », többnyire sokkal közelebb bevárja az embert; sőt az egyes 

 partfutók, úgy a kis lilék is — bizva tollazatúk alakoskodó színében — 

 gyakran pár lépésnyire odaengednek. 



A lóságnak ezt a vonulásban lévő s megpihent, lakmározó parti 

 népségét szemlélve, kis kiadásban bár, de képét kapjuk annak a munka- 

 felosztásnak, mely az egész természetben, az élő szervezetek roppant 

 tömegében oly példátlan pontossággal működik s az egésznek összhang- 

 ját, a természet életrendjét biztosítja. A nagyobb parti madárfajok, melyek- 

 nek hosszabb a lába, sokszor térden felül begázolnak a szélvizekbe, a 

 kisebbek — arányosan — a part sárosabb és csak nedves, de már nem 

 igen vizes részein keresgélnek, s a legkisebb partfutó fajok már nem is 

 követik igen a vízben taposkáló rokonaikat, hanem az iszapos marha- 

 járásos helyekhez vonzódnak s ott szedegetik táplálékukat. Felső testök 

 tollazata is — főleg az utóbbiaké — egészen talál a sáros, kopár, iszapos 

 talaj színéhez, míg a többieké inkább a homokos, vizes part színével 

 vág, melyre néha szép fehér hab, tajték ülepszik, mint a szárazföld és 

 víz örökös csókolódzásának gyümölcse. 



A partfutók megtelepedett csapatjainak legfőbb jellemvonása az ideges 



94, 



Chernél ■ Mwjyarország madarmi. II. 



