XII. CSALÁD. SZALONKAFÉLÉK. 191 



apjuk elhagyta a családi tűzhelyet, még mielőtt saját magzatait látta 

 volna. Később, ha látja is, nem ismeri. Madarak közt is akad, mely 

 emberi rossz példákat utánoz. 



Augusztusban készülődik — holmi előzetes csatangolással — a nagy 

 útra; szeptemberben java részök utazik, októberben pedig végleg elfogy- 

 nak tőlünk. A pajzsos czankó nagyehető lévén, mint hosszúcsőrű 

 rokonai közül a legtöbben, egész nap pusztítja a legelők, rétek, tókör- 

 nyékek káros rovarjait, azok álczáit, pajorjait, ezenkívül csigákat, kuka- 

 czokat, férgeket, gilisztákat is nagy mennyiségben költ el. Lakatos K. 

 szerint aratás után sok elhullott — tehát értéktelen — szemet esznek, 

 kivált búzát. Lövőitek gyomrát néha tömve találta gabonával. A tavaszszal 

 felbonczoltak begyében, gyomrában leginkább az oly káros Agriotes nemű 

 (melyek hátukra fektetve felugranak) bogár kisebb fajait, azonkívül futó- 

 bogarakat, mezei tücsköt találtam s mindig kis kavicsszemeket is. Egy ízben 

 a Velenczei tó tavaszi vízállása a rendesnél alacsonyabb volt s így a «• béka- 

 nyál* hamar feladta magát a nádasok közt, a torzsos, ritkásabb részeket 

 egészen befogva. Ez időben madarunkat a tó közepén is mindenfelé fel- 

 rebbentettük a békanyálról, itt falatozván különböző vizirovarokat. Mind- 

 ezen tulajdonságaiért s mivel alföldi széklegelőinken, a határos vetéseken, 

 igazán nagy csapatokban, tekintélyes számban markol bele a gazdaságilag 

 káros rovarok apasztásába, feltétlenül számot is tevő hasznos madaraink 

 közé sorolhatjuk. Húsa ízletes, ezért teljes óvásától természetesen el kell 

 tekintenünk, s a vadászati szempontot is tekintetbe vennünk. 



39. NEM: 



CZANKÓ. 



TOTANUS Cuv. 1800. 



Csőrük hosszabb, mint az előbbi nemhez tartozó fajoké, egyenes 

 vagy kissé felvetett, töve puha, hegye keményebb; a kisebb fajok csüdje a 

 középujjal egyenlő hosszú, a nagyobbaké azonban körülbelül lV2-szer 

 hosszabb : az előre álló lábujjak közül kettőnek töve hártyás ; általában 

 nagyobbak, hosszabb lábúak mint a partfutók, élesebben fütyülnek ; inkább 

 tócsáknál, mocsaraknál, posványoknál, folyamoknál, mint tengerpartoknál 

 tartózkodnak; földön (kivételesen egy faj fán is) fészkelnek, de nem 

 annyira szabadon, mint a partfutók, hanem bozótos, zsombékos, vizenyős 

 réteken, bokoraljban; nem oly gyors, ideges mozdulatnak, mint amazok, 



