XII. CSALÁD. SZALONKAFÉLÉK. 199 



szél.-ig tanyázik, de gyakori Közép-Ázsiában, Tatárországban. Hazánkban 

 a legközönségesebb s legszámosabban fészkelő czankófaj, mely azonban 

 nem annyira kisebb és kopárabb mocsaraknál, mint inkább nagy kiter- 

 jedésű füves, vizenyős rétségeken, kaszálókon, tavakkal váltakozó, zsom- 

 békos, semjékes, marhaj árásos, legelőkkel határos területeken fordul elő. 

 A hol a bibicz szeret, ott ő sem fog hiányozni, s ha amaz az első 

 madár, mely a mocsárba lépő idegent köszönti s őrködő szerepében 

 siránkozó vészhangon figyelmezteti a rét, a mocsár madárvilágát a 

 közelgő veszélyre, úgy a vöröslábú czankó a második szárnyas, mely 

 csakhamar a bibicz után felénk száll, s épp úgy vészfütytyel fogadva 

 még jobban ügyelésre inti a többi réti madarakat. Dallamos tyű-tyütyü 

 vagy ff/i'í-Jtü hü, tyítl-hii Ini szava messzebb elhallatszik s mert több 

 helyről, folyton szól a környék különböző pontján, a mocsárvilágnak igen 

 jellemző hangja. Nemsokái'a a bibicz után, márczius első felében — az 

 országos középnap szerint márczius 14 — 15-én — néha és néhol már e 

 hónap első hetében kis társaságokban, egyesen, vagy párban kezdenek mu- 

 tatkozni s márczius végére, ápril elejére fészkelő helyeiket jobbára elfog- 

 lalták. Itt a füves, zsombékos, alacsony vizű mocsárban fehérsávú szár- 

 nyaival és élénk vörös lábaival kirí a tavaszi növényzet eleven friss 

 zöldjéből s jól fest, a mint az iszapban lábolva, sokszor hasig vízben 

 járva, meglehetős egyenes testtartással kutat eledel után, közbe-közbe 

 bókolgat — fejét előre rántogatva — azután félig egy lábra állva, a má- 

 sikat kissé megemelve, hirtelen figyel, de már a következő pillanatban 

 előrekapja csőrét, hogy valami bogarat, kukaczot elcsípjen. Ügyesen repül s 

 különösen szép. mikor párosodáskor mintegy a levegőben függve trillázó 

 szerelmi fütyülését dUdl-dlidl-dlidl-dlidI vagy dlüdlüdldlüdltid, dlidlidl 

 hallatja, melyet a dinnyési halászfül úg>' ért, mintha magát dicsérné párja 

 előtt mondván: « nyalka, nyalka, nyalka, nyalka*. Hivogatóul nyujtottan 

 ejtett tyüüa vagy tyiű hangot mond, ellenben félelmét dik, dik, dük, dik 

 vagy djik, djik, tyik djiik szótagok szaporázásával fejezi ki. Meglehetős 

 vad, vigyázó, bár rokonai talán még inkább azok, mikor azonban úgy 

 április közepén otthona táját háborgatjuk, siránkozva közelít hozzánk 

 s folyton panaszkodva röpköd fejünk fölött. Különösen ha fiókái vannak 

 már, nemcsak kisér, de le is száll előttünk s bókolgatva, futkosva még 

 a földön is ismételgeti bánatos, szemrehányó hangjait. A puskalövésre 

 elvágódik, kis vártatra csak ismét visszakerül s könyörög: ne bántsuk 

 drága családi kincsét. Fészkét kis mélyedésekbe vagy zsombékra rakott 

 fűszálakból silányan építi. Noi-végiában fűzbokrok alján fűszálakból és 

 nyirfalevelekből készült fészket is találtam s gyakran megfigyeltem, hogy 



