21G V. REND. FUTÓK. 



területeken járunk, biztosra vehetjük, hogy majd itt, majd ott megszólal 

 az a rekedt, szertyegö rövid csreek, mely szakasztottan hasonlít ahhoz 

 a hanghoz — s bizvást annak utánzása — melyet akkor hallunk, mikor 

 a mocsárban gázolva nedves, sáros csizmáinkat az iszapból kirántjuk. 

 Ezért többnyire csak akkor látjuk s veszszük észre az ingoványból szinte 

 kilövelö sárszalonkát, mikor ezt a seppegö szertyegését hallatta. Nyíl- 

 gyorsan, roppant kezdő sebességgel surran fel s alig repült egyenesen, 

 már is ide-oda czikázik, mind magasabbra kap s rövid idő múlva csak 

 mint fekete pontocska látszik még, vagy tűnik el messze magasan a 

 levegőégben. A ki nem ismeri szokását, bátran utána mondhatná az « Isten 

 áldjon »-t, a ki azonban ismeri, tisztában van cselefinta természetével, mely- 

 lyel az embert, s különösen e «nagy ragadozók*) családjához tartozó leg- 

 nagyobb ragadozóknak csoportját, a vadászokat, akarja megtéveszteni. 

 A tapasztalatlannal szemben sikerül is fortélyoskodása, de a ravasz, kipróbált 

 «jágert« nem csaphatja be, mert az nyugodtan megáll, kiséri szemével a 

 végbucsúra készült szárnyast s tudja, hogy akkor, mikor a messzeség 

 már-már elnyeli, hirtelen visszafordul s nagy félkörben, felrebbenése he- 

 lyétől nem is nagy távolságban, ismét levágódik a mocsárba. Ritkán találjuk 

 a sárszalonkát egyedül; hanem ott, a hol egyet felreppentettünk, annak 

 csreek vagy kreecs szavára, kisebb közökben egymástól mások is — sok- 

 szor egyszerre többen — szárnyra kapnak.* Tavaszszal általában, kivált 

 hűvös, szeles időben, reggeleken messze már lőtávolon kívül kelnek s 

 csak meleg időben, délfelé, várnak be jobban. Öszszel sokkalta lustábbak, 

 kevésbbé rebbenősek. Napközben nem igen mutatkoznak, csak felriasz- 

 tottakat látunk a posványság fölött áthúzni s biztosabb pontokra levá- 

 gódni. Hajnalban és estefelé kezdik mozgékonyabb életöket, s repkedve 

 is ilyenkor látjuk leginkább, vagy hallhatjuk a szürkületben, sötétségben 

 a magasból lehangzó és semmiféle más madárhanggal össze nem téveszt- 

 hető szertyegésöket. 



Életmódjában és viselkedésében tehát elüt a másik két sárszalonka 

 fajtól, melyek inkább lomhábbak, nem oly nyílreptüek és nem is oly vadak, 

 mint ő. Hangtalanabbak is nálánál, mert ritkaság számba megy, hogy 

 tőlük valami hangot hallhatunk. A felkelésnél mindegyik faj másképpen 

 viselkedik s ez egy fő biológiai jegyök, melynek révén velük való talál- 

 kozásunk első perczében felismerhetjük őket. A nagy sárszalonka — 



* 1897 augusztus végén T. Rubinban az aldunai mocsarakban és «barákban» láttam százas 

 csapatokat, melyek a nádság tisztásait ellepő tavirózsa levelekről egyszerre keltek föl úgy, hogy egy 

 lövésre több darabot lehetett lőni. 



