Xll. CSALÁD. SZALONKAFÉLÉK. 221 



hogy ezt nem a korkülönbség teszi, mert habár a fiatalabbak természe- 

 tesen valamivel gyengébbek, mégis a kifejlődött, öreg példányok nagysága 

 is meglehetősen ingadozó. A tojó ugyan rendszerint kissé nagyobb a 

 hímnél, színezete nyomán azonban attól meg nem különböztethető. 

 A fiatalok is hasonlítanak az öregekhez s leginkább az első evező külső 

 szélének színezetében térnek el azoktól. Az öregeknél t. i. itt egyszínű, 

 összefüggő sárgás vagy rozsdásfehér uralkodik, ellenben a fiataloknál inkább 

 fürészfogalaku rozsdásszínű rajzolat. Ezek az eltérések, mikhez még a 

 lábak szine, keskenyebb vagy szélesebb homlok is fogható, a vadászok 

 szemében is réges-régen feltűntek s ha nem is elkeseredett, de folytonos 

 vitáknak, nézeteltéréseknek szolgáltak tárgyaiul. Sokan ugyanis váltig 

 meg voltak és vannak győződve, hog)^ két — sőt némelyek szerint 

 három — faja van az erdei szalonkának; mások meg — elismeiTe 

 ugjan madarunk változékonyságát — csupán egy faj mellett kardoskod- 

 nak. A modern ornithologia ezt a zavart körülbelül úgy tisztázta, hogy 

 megáll az egy fajnál, de ennek köréhen fajtákat különböztet meg, csak- 

 úgy, mint számos más változékony madárfajnál. 



Ha tehát a vadászok közt minden szalonkaévadban megújuló 

 vitáknak tanúi vagyunk, bátran igazat adhatunk azoknak, kik a «bagoI»j- 

 fejü, nagy, későbben érkező barnúslábú» példányokat nem azonosítják 

 a kis, sebesröptű, korán érkező, kékeslábú* példányokkal. Mert tényleg 

 igazuk van. Csak abban hibáznak, hogy ezt a kétféleséget, kétféle faj- 

 nak tartják. Éppen, mert e két szélsőség közt számos átmeneti alak 

 van, melyek sem előbbihez, sem utóbbihoz nem vehetők, azért nem 

 beszélhetünk külön fajokról, hanem különböző fajtákról. A németeknél 

 már az öreg Brehm apó 1831-ben figyelmeztetett a kisebb, keskenyebb 

 homlokú erdei szalonkára, sőt a két szélsőség között álló alakra is; 

 előbbit — a legkisebbet — Scolopax sylvestris, utóbbit — a közbülsőt — 

 ^colopax pinetoruni néven írva le. A bagoh^ejú erdei szalonka délibb 

 vidékeken, emez a fajta, melyet azzal szemben kis erdei szalonkának 

 (Scolopax rusticula sylvestris Brhm. 1831) nevezhetünk, inkább az észa- 

 kibb, ridegebb tájakon otthonos. 



Erdei szalonkánk földrajzi elterjedése főleg Európa és Ázsia északibb 

 és mérsékelt égövére szorítkozik. Skandináviában körülbelül a 67° é. 

 szél.-ig, Oroszország nyugoti részeiben a 65° é. sz.-ig, keleti részeiben és 

 Szibériában azonban csak a 60° é. sz.-ig találták fészkelve. Északon 

 nem megy annyira a magas hegységekbe, mint mérsékeltebb éghaj- 

 latú tájakon. Délibb Európában, pl. Bulgáriában, Montenegróban, sőt 

 a Kanári szigeteken, Azorokon, Madeirán szintén megfigyeltek fesz- 



