228 V. REND. FUTÓK. 



természetének legfőbb kirívó vonása a rendkívüli szemesség, éberség. 

 Embertelen, messze kilátást nyújtó, termékeny nagy rónákon van az ő 

 hazája, hová a czivilizáczíó csak vendégeskedni jár, a hol fák, erdők, 

 dombok a látás szabadságát nem korlátozzák s legföljebb valami magá- 

 nyos kutgémen vagy a szemhatáron pipakupakszerüen ágaskodó templom- 

 tornyon, s ha sokat mondunk, egy-egy tanyán, kazalon akad meg a 

 tekintet. Alföldi vidékeinken mindenütt ismert, népszerű és közönséges 

 ez a szárazföldi szárnyasaink leghatalmasabb] a, s nagy falkákban népe- 

 síti térségeinket, nem egyszer tévesztve meg a szemlélőt, ki a lege- 

 lésző nagy madarakat messziről gyakran jószágnak, nyájnak tartja. 

 Hazánkon kívül Európában nyugaton csak Olaszország némely vidékein 

 gyakoribb, észak felé Szászországban és Lengyelországban, egyeseket 

 azonban, mint ritkaságokat, Angolországban s Dániában, Svéczia délibb 

 tartományaiban is észleltek. Kelet felé közönséges Oroszország mérsékelt 

 égöveinek melegebb részeiben, s délen Rumániában. Közép-Ázsiában, 

 Mongol- és Tatárföldön, Perzsiában számos; Afrikában Marokkóban 

 találták. Mindenütt a vetésekkel és puszta földdel váltakozó lapályhoz 

 ragaszkodik s csak ott üti fel tanyáját, hol nem közelíthet hozzá senki és 

 semmi sem a nélkül, hogy jókor, idejében észre ne venné. A költés idősza- 

 kán kívül mindenütt kisebb-nagyobb, sőt száznál többet tevő falkákban él. 

 Különösen szereti a repczeföldeket, hol kedves élelmét megtalálja, vagy a 

 tavaszi s máskor az őszi vetéseket. Ilyen helyeken a terjedelmes táblák 

 legbiztosabb pontjára telepesznek s igazán szép látványban lehet részünk, 

 ha az alkalom ilyen legelésző nagy csapattal összehoz s messzelátó val 

 vizsgálhatjuk a hatalmas állatokat: «a magyar struczokat». Legnagyobb 

 részök lomha nyugodtsággal keresgél a szemes élet után, egy néhány a 

 földön nyugszik, mások toUaikat tisztogatják, szárnyaikat emelgetik, de 

 egyesek mindig szemfülelve kémlelik a környéket, mint valami táborozó 

 katonaság őrszemei. Bizalmatlanságuk akkora, hogy 300 — 400 lépés- 

 nyiről minden feltűnő, idegen tárgy, mozdulat vagy lény rögtön teljes 

 készenlétbe hívja a falkát, mindannyi mereven feltartott nyakkal áll, néz 

 s a mint az őrszem kibontja szárnyait, egy-két iramodó lépéssel a 

 többiek is utána erednek, lassan, csendes, de nagy szárnycsapásokkal, 

 mindig följebb emelkednek s valami messzebb fekvő vetéstáblára szálla- 

 nak. Rendesen megtartanak bizonyos vonalakat, vagyis, ha második 

 leszálló helyükről is felzavarjuk — mely azonban van annyira, hogy a 

 kereket oldott túzoksereg szemmel alig követhető — vissza szállanak 

 előbbi helyök tájékára. Vadászatuknál azért is oly fontos « járásuk » isme- 

 rete, mert a puskások ezt a vonalat szokják elállni, és tudva, hogy a 



