XIII. CSALÁD. TÚZOKFÉLÉK. 229 



túzok felhajtatva rendesen előre repül, így csapják be őket. Persze nem 

 mindig sikerrel, mert emlékszem egy esetre, mikor több száz lépésnyire 

 a túzokfalkától észrevétlen ugráltunk le a kocsikról, ölesnél mélyebb 

 árokba s itt felállhattunk a nélkül, hogy a túzokok láttak volna, mégis 

 a velünk szembe jövő hajtók nem terelhették őket felénk, mivel lárma, 

 kiabálás daczára visszafordultak s nem is magasan a hajtók fejei fölött 

 húztak el. 



Ha ismert tartózkodási helyein valami friss földhányás, gabna- 

 kereszt, bokorba rakott kukoriczaszárcsomó, vagy más újság mutatkozik, 

 folyton gyanupen-el nézik azt s napokig nem közelítenek feléje, míg 

 csak meg nem szokták és ártatlan, veszélytelen voltáról meg nem győ- 

 ződtek. Ott tehát, a hol rendesen tartózkodnak a túzokok, járásuk útjá- 

 ban kukoriczaszárból ilyen rakásokat jó eleve készíttessünk, alájuk les- 

 gödröket ásatva s ha megszokták azokat s gyanútlanul nézik, sikeres 

 vadászatot, hajtást rendezhetünk reájuk. Mosonmegyében kétszer vettem 

 részt ilyenformán előre megcsinált, kukoriczaszárral födött lesgödrös 

 hajtóvadászaton s mind a kétszer majdnem minden puskás lövéshez 

 jutott, nekem pedig kiválóan kedvezett a szerencse, mert első nap úgy 

 mint másnap is, két-két darabot dupláztam ki a csapatból s hamar töltve, 

 még egy harmadikat is megsebezhettem. 



A túzok állandóan nálunk marad s ezt a közmondás is kifejezi: 

 • Elmegy a fecske, marad a túzok », legföljebb tél idején kószál kisebb- 

 nagyobb távolságokra, a szerint, a mint a hólepel egyik helyen maga- 

 sabban vagy alacsonyabban borul az anyaföldre. Ilyenkor hótalan helye- 

 ken sokszor nagy számban összeverődik s ha az időjárás huzamosabban 

 zord, kemény, eredeti vadságából is enged valamit; az éhség, silány sor 

 közelebb viszi az emberi lakóhelyekhez, pajtákhoz, kazalokhoz. 1896-ban 

 egész Magyarországot s különösen a nyugati megyéket is roppant hó- 

 tömegek födték ; a túzokok a kis magyar Alföld medenczéjében Mosón — 

 Sopron megyében, nagy ínségbe jutottak s alig találtak helyet, hol eleség 

 után kaparhattak volna. A szarvasok segítettek ekkor rajtuk. A Hanyság- 

 ban és az Égererdőben tenyésző nagy fővadállomány, Kapuvár vidékén 

 ugyanis a mezőket össze-vissza járta, a havat feltúrta s így a túzokok- 

 nak baján lendített. Össze is szorultak itt ezernyi számban s közel 

 távol vidék túzokja mind e föltúrt helyekhez húzódott. Itt történt az a 

 páratlan, egy hétig tartó túzokvadászat, mely negp^enkét darab elejtésé- 

 vel záródott. Hallatlan siker ez, különösen ha számba veszszük — a mit 

 hangsúlyozok — , hogy ezek korántsem voltak elpilledt, nyomorgó állatok 

 s csakis aránylag kis területre utalt, rendkívül nagy mennyiségüknek 



