234 V. REND. FUTÓK. 



A DARU. 



Grus grus (L.) Í758. 



[Ardea grus L. — Grus vulgáris Páll. — Grus communis, cinerea Bechst. — 

 Anthropoides grus Vieill. — Grus cineracea Brhm.] 



INépies neve: darumadár. 



Jegyei: nagyobb mint a gólya, hosszabb nyakú s faunánkban a 

 legmagasabb madár; fejtetején csupasz, egyes szőrökkel borított vörös 

 folt; hátulsó evezői foszlányosan bodrosak, lengők; csőre zöldesszürke, 

 hegyén barnássárga; szeme világosbarnás (fiatalok) vagy karminbarna 

 (öregek); lábai feketék. 



Leírása. Öreg hím : főszíne hamuszürke, feje — kivéve a csupasz 

 vörös bibircses foltot és a pofák mögött a nyakoldalakon, lehúzódó 

 fehér részeket — fekete ; a tarkótól a nyak hátulsó részén, szürkésfekete 

 sáv vonul le ; az alsó test valamivel világosabb szürke, mint a hát és far- 

 csíkja; a válltollak és a nagy szárnyfedők szára fekete, a legbátrabb 

 álló nagy szárnyfedők belső széle is fekete; a bodros tollak szára sötét, 

 hegyük feketés; a nagy evezők szürkésfeketék; a fark palaszürke. A fojö 

 hasonlít a hímhez, de bodros tollai fejletlenek. A fiatalokat rozsdásbarna 

 fejők és nyakuk különbözteti meg az öregektől. 



Mértéke: H. 92—115. Sz. 56—63. F. 20-5— 222 L. 13-5—25. 

 Cs. 11-3—12 cm. 



Fészkelő helyei a mérsékelt égöv északi és délkeleti részeiben 

 feküsznek. Európa nyugati felében nem otthonos, csak Németország 

 keleti részétől, Svéczián, Finnlandon, Oroszországon át Ázsiáig, itt 

 Szibérián át Kamcsatkáig fordul elő. A Sarkkörön túl igen ritka, délen 

 azonban Bulgáriában, Dobrudsában, Dél-Oroszországban rendesen költ. 

 Hajdanta Magyarországon is úgy a balatoni nagy berkekben, mint az Ecsedi 

 lápon, a Hanyság égerfás roppant területén, a Sárréteken, a nagyobb 

 folyamaink mentén elterülő ősmocsarakban mindenütt számosan tanyázott 

 ez a délczeg madár. Manapság azonban alig akad már nálunk egy-két fész- 

 kelő pár. Szikla G. 1892-ben a « Fonyódi lápon » (Balatonnál) még tudott 

 darúfészket s az utolsó években is — Gyurkicza pákász szerint — költött 

 ott. A rétszárítások, folyamszabályozások fellendültével fogytak el a mi 

 darvaink; különösen a 60-as években kezdődött ez a ritkulás, s ma 

 csak vándorcsapatokban szállnak át hazánk területe fölött, rövid időre 

 meg is pihennek egyes nagy, néptelen síkságainkon, de ismét folytatják 

 utjokat — telelésre vagy megmaradt hazájuk felé. Tavaszszal márczius- 



