XIV. CSALÁD. DARUFÉLÉK. 235 



ban, az országos középnap szerint: márczius ^2—'23-án mutatkozik; 

 néha előbb, néha később, úgy a mint a tavaszodás indul. Mindig sereg- 

 ben, nagy, sőt százas falkákban költözködik. Öszszel meg októberben 

 utazik át. Leginkább csak a Tisza mentén, s ritkábban a Dunántúl is 

 (Hanyságban, Balatonmellékén) száll meg. Tartózkodó helyekül ember- 

 telen, mocsaras, terjedelmes pusztaságokat választ, hol szabad kilá- 

 tása van s a róna egyhangúságát legföljebb kisebb füzesek, egeresek 

 tarkítják. Ha ilyen subások az ősmocsár legjárhatatlanabb magányában 

 feküsznek, akkor ragaszkodni is látszik ezekhez, mert neki búvóhelyet 

 nyújtanak s ember még sem férhet oda. Vonulásközben a széles kiter- 

 jedésű tarlókra, friss vetésekre, főleg árpaföldekre telepszik. Fészkét a 

 legvadabb mocsarak, bokros, alig megközelítő helyeire rakja, melybe a 

 tojó két, ritkán három, a túzokéra emlékeztető tojást tojik. Szikla G. 

 megfigyelte, hogy a fészkénél háborgatott daru nem repülve menekszik, 

 hanem guvat módjára lábal el a nádas, sáros sűrűségben, közbe-közbe 

 panaszosan krúgatva. Ugyan ő azt is észlelte, hogy a darunak pároso- 

 dáskor barnásba hajló toUszíne, mely sajátságát Homeyer J. N. s ennek 

 révén Brehm is említi, miképpen keletkezik. Homeyer azt tapasztalta, 

 hogy a darvak iszapos csőrükkel tollaikat tisztogatván, önmaguk kenegetik 

 be magukat, mitől azután barnás szinük lesz. Szikla pedig azt figyelte 

 meg, hogy a megtiprásnál fellucskoló, felfröcscsenő sártól kerül az iszap 

 tollaikra, mert a lápi sárban nyomkodják egymást. A fiókák anyányi 

 korával a fészekaljak összecsapnak s falkásan járják a vetést, míg csak 

 el nem költözködnek. 



Mindez javarészt a múlté, mert a jelenben inkább csak az átutazó 

 seregeket látjuk, a mint szabályos rendben, V alakban hasítják a levegőeget 

 s krúgatva tűnnek el a szemhatárból. Repülés közben nyakukat, lábukat 

 kinyújtják s szép sorban, szabályos szárnycsapással követik az ékidom 

 élén repülő «falkavezért». Krúgatásuk messze elhangzik és igen jellemző, 

 tiszta hang, melyet sajátságos hangkész ülékök segélyével, majdnem 

 trombitaszerűen harsogtathatnak. Légzőcsövük ugyanis többszörösen 

 hajtogatott s bele szolgál a mellcsontba, a mi egyetlen más madárnál 

 sincs így. (I. köt. 22. kép.) 



A daru rendkívül éber, vigyázó madár s ebben még a túzokon, 

 vadlúdon, pólingon is túltesz. Ezért megközelíthetése bajos s ritkán 

 sikerül. Nagy dolog az minden vadászember előtt : darut lőhetni ! Kevesen 

 vannak ma már közöttünk, kik evvel dicsekedhetnének! A legbiztosabb, 

 de a legnagyobb megpróbáltatást is kivánó módja a darúvadászatnak 

 az, melyet az úgynevezett «darúlövők« ma is folytatnak még a Békés-, 



30* 



