XIV. CSALÁD. DARUFÉLÉK. 237 



eszeveszett kapálódzással sietnek el a meglepett szárnyasok, de meg- 

 fogyva, mert 6—7 darab is ott fetreng a sekély pocsolyásban utolsó 

 vergődés közt. Az ügyes, tapasztaltabb darúlövő felszálltában rögtön 

 megismeri a hímet s arra tartja fegyverét, persze a sűrű csapatba 3—4 

 fegyver sörétje vágván, hull az is, a melynek szánva nem volt a gyilkos 

 lövés; de hát az terít. A darúlövök pedig felkapják a zsákmányt, kiszedik 

 a dísztollakat — hisz ezekért fáradtak ! — s utaznak tovább a legközelebbi 

 északibb darúszállásra. Ugyancsak megismétlik vadászatukat, s megint 

 odább vándorolnak, mindig a költözködő darvak nyomában. Sokszor 

 Romániában kezdték a vadászatot s a darvakkal menvén, az Ecsedi 

 lápon végezték. Nemcsak a kenyérkereset, a szenvedély is viszi őket. 

 így hallottam én a darúlövök vadászati módját, mely igazán még ősi 

 módon folyik, egy berettyóuj falusi puskástól, mikor a bihari nagy « Sár- 

 rétet » jártam. Ö maga is résztvett ilyen vadászaton, saját tapasztalatból 

 beszélt tehát. Lakatos Károly azt is feljegyezte madarunkról, hogy mikor 

 az ötvenes években a nemzet életereje visszafojtva, csak mint a parázs 

 hamu alatt pislogott s a lőfegyverek sutba kerültek, mert erőszak és 

 jogtalanság uralkodott, akkor a darúlövök darúfogásra adták magukat 

 s csapóvasakban kerítették meg a szemfüles szárnyasokat. 



A lengő, bodros daru tollat akkoriban különösen keresték, habár 

 mindig is kedvencz éke volt az a magyar legénységnek s úgy tartozott 

 a pörge kalaphoz, süveghez, mint a nemesség kalapjára a kócsagforgó, 

 sastoll s kerecsenyszárny. A gavallérkodás fokmérője volt a kitűzött toll 

 silányabb vagy szebb volta s önérzetesen mondhatta magáról a puszták 

 fia, mikor vasárnap ünneplőjébe vágva magát « kicsípett*, Thaly szavait: 



«A süvegem darutollas, virágos, 

 Félrevág\'a olyan szilaj, betyáros ; 

 Most vettem a túri vásár idején ; 

 Hortobágyi betyárgyerek vagyok én». 



S mivel a törzsökös magyarság úgyszólván minden vidéken viselte 

 azt, az alföldi nagyobb helyek vásárairól ritkán hiányoztak azok a pákász- 

 féle, barnára pörkölt alakok, kikkel csak imént ismerkedtünk meg: a 

 « darúlövök*. Ide vitték portékájukat s csiszárkodtak vele. Volt is ára a 

 darútollnak. A rangosabbjáért 5 — 6 forintot, a silányabbért 2—3 forintot 

 mindig megkaptak, a mi egy-egy daru után, 60—65 forintot jelent. 

 Régebben úgy látszik a nemesség is — bár ritkán — használta díszéhez ; 

 Gyöngyösi IsTVÁNnak, a « Murányi Venus» poétájának sorai is erre 

 vallanak : 



