252 V. REND. FUTÓK. 



hússzínűek s nem oly zöldek, mint az öregekéi. Őszszel az öregek is 

 hasonlítanak a fiatalokhoz. 



Mértéke: H. 17—18. Sz. 10— lO'ö. F. 4-5- 5-4. L. 2-8— 34. 

 Cs. 1-5— 1-8. cm. 



Európa mérsékelt és déli vidékein, az 55° é. szél.-en alul fordul 

 elö s átterjed Közép-Ázsiáig. Hazánkban nádas, kakás tavak szélein, 

 lápos helyeken, csuhis, kakás mocsarakban közönséges. Mocsaras lige- 

 teket, erdőket szintén kedvel, mert a vizenyős talajon tenyésző áthatolha- 

 tatlan, kuszált sűrűségek életmódjának leginkább megfelelnek. Itt, a magá- 

 nyos, rejtekhelyeket bőven kináló posvány okban éli világát s így nagy 

 ritkán kerül szem elé, akkor is legtöbbnyire csak pillanatokra. Gyenge- 

 ségének tudatában félős madárka, csak a sűrű vízinövény közt bujkálva 

 érzi magát biztonságban; ez a lappangó, rejtett élet védheti csupán 

 meg a ragadozó állatok leselkedése elöl. Ha csónakkal a keskeny halász- 

 csapásokon a legvadabb nádas, kakás, rekettyések rengetegébe hatolunk 

 és éber szemmel figyelünk, gyakrabban fogjuk látni, a mint ladikunk 

 előtt villanásszerűen, szinte csak átdobja magát az alig méter széles 

 vizi út fölött, vagy pedig egérszerűen surran be valami ingó láp tisz- 

 tásáról a buja növényzet közé. Éppen csak hogy felismerhettük, meg- 

 különböztethettük madár voltát — a következő perczben már elnyelte 

 a gazos. 



Költözködő madár létére márcz. végén s főleg ápril közepe táján érkezik 

 hozzánk, az országos középnap szerint: április IS-én. Májusban javában 

 párosodik s a tószéleken, a lápok táján mindenfelől hallatszik «pityer- 

 gése»>. Sajátságos hangok, miket az, a ki a tóság életét nem ismeri, elő- 

 szörre is megjegyez magának s bizonyára fejét csóválja, ha a véletlenül 

 fegyver élre került madárkáról elmondjuk neki: «Ez ám az a madár, a 

 mely úgy szól, mintha tele kulacsból öntenének». Leggyakrabban hall- 

 ható szólását pit-pity-pity, pirrriririre formán fejezhetném ki. 



Május közepe felé kezdenek fészkelni, e hónap második felében 

 azután javában ülik tojásaikat. Fészköket mindig jól eldugják s külön- 

 féle helyeken rakják meg, sokszor éppen ott, a hol legkevésbbé sem gon- 

 dolnánk. Találtam azt régi, kidobott fűzvenyigéböl font csíkvarsában, 

 halászkéz csinálta nádrekesztésben, lápra hordott s elfelejtett nádkévék- 

 ben, de legtöbbnyire (a Velenczei tavon) a hajócsapások szélein, oly 

 helyeken, hol a halászok a csapás oldalain a nádat lehajtogatták s az 

 út tisztításánál a nádszálakat, gyökereket, gyékényt a csapás mellékére 

 kiszórták. Ebben a szemetesben sokszor 2 — 3 lábnyira a víz színe fölött 

 volt a fészek, mely leggyakrabban száraz nádlevelekből, sásból (Typha 



