XV. CSALÁD. GUVATFÉLÉK. 257 



A SZÁRCSA. 



Fulica atra L. 1158. 



[Fulica aetMops, leuconyx Sparrm. — F. atrata Páll. — F. plalyuros Brhm. — 

 F. aterrima Linn. Brhm. — F. cinereicoUis M'Clell.] 



Népies nevei: hóda (Erdély); tikhódas (Hortobágy); sárcsa; 

 sárcza (Somogym.); szacskó (Drávafok). 



Jegyei: akkora mint egy közepes házityúk; főszíne palafekete és 

 palaszürke; a keskeny szárnytükör fehér; hókája fehér; lábai sötétzöl- 

 dek, szürkésbe hajlók, helyenként sárgásak; az öregek szeme karmin- 

 piros, a fiataloké barnás. (L. I. köt. IV. tábla.) 



Leírása. Öregek: fej és nyak fekete; a hát palafekete; alsó test- 

 részek sötét palaszürkék; a szárny hajlása és az első evező külső széle — 

 keskenyen szegve — fehér, úgy a nem igen széles szárnytükör is; az 

 evezők palaszürkék; a fark feketés; a csőr fehér. A tojó termete és 

 hókája is valamivel kisebb. A fiatalok torka fehéres, úgy az alsó test is 

 fehéresen tarkított, felül — különben az öregek színével egyező — tolla- 

 zatúk némileg barnás olajzöldbe hajlik; csőrük és kis, fejletlen bókájuk 

 piszkos, szürkésfehér. 



Mértélie: H. 36—37-5; Sz. 204-23; F. 6—7; L. 47— 59; 

 Cs. 2'7— 3'5 cm. 



Nagyobb álló vizeinken, nádas tavainkon helyenként roppant 

 mennyiségben élő szárcsánk egész Európa és Ázsia mérsékelt égövét 

 lakja, fel a 60° é. szél.-ig. (Norvégiában a Sarkkörön túl is találták 

 fészkelve.) Költözködő madár, mely kora tavaszszal, alig hogy a rianások 

 megroppantották a lóságok jéghátát s kisebb szabad vizek keletkeznek, 

 vissza érkezik hozzánk. Sokszor már februárban mutatkoznak egyesek, 

 rendesen azonban csak márcziusban; különösen tömegesen e hó utolsó 

 harmadában lepi a vizeket. Első érkezésének országos középnapja : 

 márczius W. Csapatosan vándorol s ilyenkor tavak mentén, csendes 

 éjszakákon nap-nap után csak úgy zeng a levegő minden tája, a magas- 

 ban utazók folytonos hivogatásától. Kiv, küv, köv, kiv, küv, küv, küUv 

 hallatszik le a csillagok közül, néha egyszerre száz és száz torokból, 

 mely hangok egybe olvadva sokban emlékeztetnek a nyikorgó talicskára. 

 Ezért mondja a Velenczei tónál a dinnyési halász, mikor kora tavaszkor 

 megtudakoljuk tőle: jönnek-e már szárcsák? <^ Bizony esténkint igen tol- 

 ják már a talicskát« vagy «Már csikorognak^. 



Ez a tó, szárcsa dolgában, valóságos «locus classicus)). A vöcsök- 



Chernel: Magyarország tnadarai. II. 3o 



