XV. CSALÁD. GUVATFÉLÉK. 250 



mondja el micsoda világ van ott a víz alatt? Ez a szereplése a költé- 

 szetben nem légből kapott, hanem valóságon alapuló, mert látjuk, hogy 

 Tompa jól tudta a szárcsának kitűnő bukóügyességét s azt a sajátságát, 

 hogy hináros, vizinövénylepte vizeken leginkább tartózkodik. Ezért válasz- 

 totta őt s nem más madarat. S még nyomatékosabban bizonyít ezek 

 mellett, mennyire ismerte költőnk a szárcsa természetét, ez a két sora: 



• Szárcsák csapatja óvakodva gyűl 

 S a koton'ányon hosszú sorba ül». 



Akármikor meggyőződhetünk erről, ha tovább és hosszabb időn át figyel- 

 jük madarunk életét. Mert nem úszkál az mindig, hanem gyakran egy- 

 egy társaság tagjai nagy lassan, egymásután kilépnek a szemetes lápra, 

 a tópartokra s hosszú sorokban feketedve, pulykafiókszerú tartással jár- 

 kálnak, pihennek vagy szedegetnek ott. 



Általában itt is elmondhatjuk, hogy magyarságunk az a rétege, mely 

 tóhátán éli világát, vagy tóságok környékén eszi java kenyerét, jobban 

 és alaposabban beszél a szárcsáról, életmódjáról, szokásairól, mint sok 

 újabbkori madártani munka. Különösen a velenczei halászt érheti e 

 tekintetben az elsőség, már csak azért is, mert e tavon határozottan 

 nem egészen az a madár a szárcsa, mint más területeken. Különösen 

 repüléséről áll ez. Legtöbb helyen s legtöbb leírásból azt tapasztalhatjuk, 

 hogy a némileg lomha szárcsa — mert közel se oly eleven, mozgékony 

 mint a vízityúk vagy vízicsibék — nem igen szeret szárnyra kapni s 

 még kevésbbé a magasba emelkedni, hanem legföljebb csak lábaival lucs- 

 kolva, szárnyaival verdesve fut a vízen, hogy a legközelebb eső nádasba 

 vagy sűrű vizinövényzet szélére ismét leereszkedjék s annak rejtekébe 

 úszszék. A Velenczei tavon is megteszik ezt a rendesen alacsony me- 

 nekvésüket, legtöbb esetben azonban lábaikkal lucskoló, vizet szántó 

 reptük csak «neki indulás*, mert megiramodva s lábaikat hátranyujtva 

 mindinkább magasabbra emelkednek, annyira, hogy puskalövés sem éri 

 el őket. Egy ideig kóvályognak s csak azután ereszkednek le ismét vala- 

 melyik más tisztásra. Hogy mennyire repülős itt a szárcsa, mindazok 

 tudják, kik a híres velenczei tavivadászatokon részt vettek s velem 

 együtt abban a véleményben vannak, hogy tavaszszal a szárcsát akkor, 

 mikor magasan, félig szemben nekünk tart s hirtelen elfordul, minden 

 repülő vad között legnehezebb lelőni. Ilyen vadászatokon, sokszor oly 

 magasan járnak, hogy alig látszanak nagyobbaknak a fürjnél ! Mi az oka 

 ennek? Részemről úgy vagyok meggyőződve, hogy részben a tó jellege, 

 hol nagy nádasok nagy tisztásokkal váltakoznak s egymástól sokszor 



33* 



