^60 V. REND. FUTÓK. 



nagy távolságra feküsznek, a szárcsáknak tehát kényszerűség a hosszabb 

 légi út; másrészt tagadhatatlan, hogy a sok vadászat — oly nagy sza- 

 básban és oly rendezésben, mint alig más tavunkon — megvadította 

 őket, vigyázóbbakká nevelte, mely tulajdonságuk öröksége a jövendő 

 nemzedékeknek s azokban az idők folyamán még jobban és jobban fej- 

 lődik. Azért ha széltiben azt hallom «Hisz a szárcsa alig tud repülni » 

 mindig tudom, hogy nem velenczei szárcsáról van szó; valamint akkor 

 is, ha azt mondja egy puskás «A szárcsát nehéz lőni» tisztában vagyok 

 vele, hogy ő már próbálta — — Velenczén. A vadászatok különben úgy 

 folynak itt, mint azt a búbos vöcsök leírásánál ismertettem. Azon fordul 

 minden, hogy a ladiksor a partnak szorítsa a szárcsákat, melyek azután 

 mindig víz fölött — vagyis a ladikok fölött — repülnek vissza s nem 

 kerülnek a part és szárazföld felé. Költés idejében persze nem annyira 

 repülősek, de megszorítva ilyenkor is — bár nem oly magasra, mint 

 tavaszszal — felemelkednek. A vándorlás szakában mindig roppant — 

 százakat, sőt ezreket tevő — csapatokban lepik a nagy tisztásokat s 

 úgy látszik nagyobb tavaink terjedelmes rónavizeiről szélednek el költési 

 helyeikre, a kisebb tavakra, mocsarakra. Nyárutóján, meg öszszel, főleg 

 a tópartok közelében «csoportoznak», sőt a partok vonalára is kiszáll- 

 nak s hosszú fekete sorokban, lánczolatban elfeketítik azt. Közeledtünkre 

 azután az egész fekete sereg beleszalad a vízbe, sebes úszással akar 

 lőtávolból menekülni s ha erre már késő, lucskolva, csobogva, félig 

 repülve tart a tó belsejének s biztos távolban ereszkedik le a víz színére. 

 Ez a lucskolás, csobogás nagy csapatok megindulásakor olyan erős, mint 

 a távoli vízesés sustorgása vagy szél zúgása. A mily ügyes, sebes 

 úszó, oly mester a bukásban is s gyakran tűnik a víz alá, a hinár közé, 

 élelmét keresgélve, nagyobb távolságokat is úszva a víz alatt. Üldözője 

 elől is néha bukva menekszik; a gyengén meglövött, megszárnyazott 

 pedig mindig elbukik s messze elúszik a vízben láthatatlanul, s csak 

 biztos távolban bukik fel újra. E közben mindig nádasok felé tart s oda 

 menekszik. Ha nyomában járunk, alig pillanatokra dugja ki fejét, lélek- 

 zetet vesz s eltűnik. A nádban, vagy hináros tófenékben megkapasz- 

 kodik s nem jön elé. Sokszor a tiszta vizén át megláthatjuk így s 

 kipiszkálhatjuk ; legtöbb esetben azonban az ilyen, a vadásznak elveszett. 

 Áprilisban — leginkább e hó közepe táján — kezd költeni. A hímek 

 mérgesen viaskodnak s kergetődznek a vizén, szörnyű lubiczkolás, 

 csipogás közt. Fészköket száraz nádszálakból építik, melyeket meglehetős 

 rakásra, a sűrűbb nádrészletek szélein, csapások, tisztások közelében, 

 néha mélyebben a ritkásabb nádasokban, vastagon felhordanak. Mélyedé- 



