XVI. CSALÁD. PUSZTAI TYÚKFÉLÉK. 267 



de már 1889-ből csak Győr- Szt.- Ivánról, Leányvárról (Zemplénin.) s 

 Kunhegyesről jött hírük s ez utóbbi észlelet márczius 16-áról kelt, mely 

 alighanem az utolsó adat vendégeskedő talpastyúkjainkról. Annyi bizo- 

 nyos, hogy azóta ismét nyomtalanul eltűntek. Miért nem telepedtek meg, 

 habár sok területünkön alkalmas tanyát találhattak volna? nem mond- 

 hatjuk meg. Felmerült ugyan, hogy 1891 szeptember havában Székes- 

 fehérváron ismét lőttek talpastyúkot, de ezt hitelesen bizonyítani nem 

 lehet. Az azonban igaz, hogy Közép-Európa néhány pontján egész 

 1892-ig még találkoztak egyesek vagy kisebb társaságok, mint a nagy 

 vándortömeg silány, itt rekedt, de azóta elpusztult maradványai. A ná- 

 lunk megfigyelt talpastyúkokról az összes észlelök úgy nyilatkoztak, 

 hogy meglehetős félösen, vadán viselkedtek ugyan, néha azonban jámboran 

 bevárták az embert. Utóbbiak alighanem kifáradt, tájékozatlan példányok 

 vagy csapatok voltak. Zajos szárnycsapással keltek; kitűnően repültek, 

 magasra is felemelkedtek, s többnyire csak nagy messze szálltak ismét 

 le vagy nagy ívben újra visszatértek régi helyükhöz. Felrebbenéskor krik, 

 kirig, kukakd. kiikerikszerú hangon szóltak. Ragadozó madár megpillan- 

 tásakor meglapultak s bízva tollazatúk alakoskodó színében, így védték 

 meg életöket. Néha egyes talpastyúk fogolycsapathoz is társult. 



A lövöttek begyében leginkább magvakat s kevés esetben rovarokat 

 is találtak. Következő növények magvai legtöbbször fordultak elő : Gheno- 

 podium, Atriplex, Medicago, Polygonum, Vicia, azután fűmagvak, s a 

 gabonák közül : árpa, zab, búza. Ha tehát a jövendőben újra ellátogat- 

 nának hozzánk ázsiai vendégeink, sőt meg is telepednének, óvásuk tel- 

 jesen jogosult volna, mert leginkább dudvamagokat pusztítanának. 



34* 



