270 VI. Rend. lépkp:dők. 



A FEHÉR GÓLYA. 



Ciconia ciconia (L.) Í758. 



[Ardea ciconia L. — Ciconia albescens, nivea, candida, major Brhm. — Ciconia 

 álba Bechst.] 



Népies nevei : gólyamadár ; házi gólya ; eszterág ; esztrág ; czakó ; 

 koszta (Székelyföld), gagó. 



Jegyei: főszine fehér; evezői feketék; csőre és lábai pirosak; 

 a negyedik evező leghosszabb; szemköre szürkésfekete; szeme sötét- 

 barnás, szélén világosszürke. (L. I. köt. 5. kép.) 



Leirása: az öregek fehérek, mely szín azonban nem ragyogó tiszta, 

 hanem mindig mocskos, szennyes; az evezők, nagy szárnyfedők és a 

 hosszú válltollak feketék, a begytollak meghosszabbodottak. Ivar szerint 

 külsőleg nem különböznek. A fialalok is olyanok, mint az öregek, csak 

 evezőik feketesége inkább barnásba hajló. 



Mértélie: H. 93—99; Sz. 56—585; F. 22—23-6; L. 20-6— 215; 

 Cs, 18—19-7 cm. 



A gólya Közép- és Dél-Európa vízgazdag, mocsaras rónáit lakja, 

 északfelé ritkább s az 58° é. szél. fölött már mint ritkaság sem igen 

 került. Kelet felé Közép-Ázsiáig honos. 



Hogy nálunk mily közönséges, ismert s egyenesen egyike síkságaink 

 legjellemzőbb madarainak, azt mindnyájan jól tudjuk. Alig van nálánál 

 népszerűbb szárnyasunk. Szeretik, sőt tisztelik őt széles e hazában akár 

 a fecskét, vagy tán még jobban. Nem kutatják : érdemes-e arra, hogy meg- 

 becsüljék? A közfelfogás megingathatatlanul az: hogy a gólya « tisztítja a 

 határt mindenféle féregtől, kígyótól, békától » s ezért, meg mert « szeren- 

 csét hoz a háznak », melyre fészket rakott, soha senki bántani ne merje. 

 Jaj annak, ki gólyát lő ! A nép sok helyen az ilyen vadászt képes volna 

 agyonütni. De miért is nőtt hát annyira a magyarság szivéhez? csak 

 azért, mivel az utálatos békát és kígyót megöli ? 



Piészben ezért is, de főleg mivel oda szokott az ember házatájához, 

 ott bizalmaskodik fészke a kéményen, az akoltető végén, a boglya tetején, 

 és mert nélküle hiányoznék az Alföldből egy eredeti, szükséges vonás. 

 Az Alföldet, édes hazáját, pedig szereti a mi népünk színe-java, hisz 

 bölcsője az, a nemzet szive tája; szereti pedig egész teljességében, úgy a 

 mint van. Gólya híjával azonban elveszne belőle egy ősi bélyeg. És érzelmi 

 kapcsok is fűznek minket az egy lábon álldogáló, mélabúsan elgondol- 

 kozó, komoly képű, horgasztott csörü gólyamadárhoz, mely hol itt, hol 



