XVIII. CSALÁD. GÓLYAFÉLÉK. 277 



ott búsulgat a réten, a pocsolya szélén, vagy fontolgatva, kimért lassú 

 lépéseket téve sétálgat a g>'epen, mezőn. Az ő lényében és saját magunkban 

 rokonhúrok pendülnek: mindennapos érzéseinknek, alaphangulatunknak 

 közössége. Születéstől fogva halálig, szinte a gólya az a madár, melyet 

 legtöbbet, legközelebbről látunk, melyről legtöbbet hallunk. Elgondolja a 

 magyar ember, hogy az a hosszú, piros lábú és csőrú, nagy fehér-fekete 

 madár azért telepedett bizalmasan házára, mert vonzódik hozzá, már 

 jM'di- népünk lelkületének egyik alapvonása az, hogy a ki szeretettel 

 közeledik feléje, azt épp oly szeretettel hűségesen fogadja be szivébe. 

 F.s jól esik neki, ha az ősz levélhullása nyomán keletkező búsongását, 

 a kikelet fakadásával nyilatkozó vidor reménységét valami élő lényhez 

 fűzheti. A házát lakó, költözködő gólya legközelebb esik hozzá — tehát 

 ahhoz fűzi. Szóval a gólya és magyar népünk közt szoros viszony fejlő- 

 dött, melyet hirtelen megbontani teljes lehetetlenség. Pedig mégis meg fog 

 az bomlani, már bomladozik is: a kultúra nagymarkú, mohó keze lassan, 

 de éppen ezért biztosan, ront neki. 



Más népeknél is megvolt — bár, hangsúlyozom, távolról sem oly 

 iiH'ih kben, mint nálunk — sőt megvan a gólyának népszerűsége. Szinte 

 általános a gyermekészben, hogy a testvérkéket a gólyamadár hozza s 

 mindnyájunkat is — valamikor régen — az halászott ki a mocsárból, tóból. 

 De mi még sokkalta többet is tudunk madarunkról s gyermekjátéktól a 

 komoly politikáig szerep jut neki: mondóka, közmondás, népdal, népies 

 mű költészet nevezetes alakja ö, mint a melynek természeti sajátságai 

 élesen ellesve, való hűséggel kidomborítva jelennek így meg előttünk 

 találó vonatkozásokban. Lehetetlen mindezekre kiterjeszkednünk, itt csak 

 a legjellemzőbbekre vethetünk pillantást; a kivonható tanulságra ennyi 

 is elegendő. 



Petőfi remek költeménye «A gólya* az első, mel>Te utalok, mert 

 ebből világosan és tisztán érthetjük, miért szereti a magyarság a gólyát?! 

 A költő személyét bizvást helyettesíthetjük egész népünkkel, mert a mit 

 ő magáról beszél itt, azt akár fejenként is elmondhatnánk. « Legkedvesebb 

 madara a gólya, mert az édes szülőföld, a drága szép alföld lakója.)) 

 Szereti «mert eg}"ütt növekedett vele s már akkor kerepölt fölötte, mikor 

 még bölcsőjében sírt». S bár «se tolla nem ragyog, se szép hangot nem 

 ád'> s « egyszerűen, félig feketében, félig fehérben jár»>, mégis vele tölte 

 egész életét, vele ábrándozott a « puszta legmélyén*, megszerette, mint 

 «az egyetlen valót, mely egy álmodott szebb korból fenmaradt». Ezért 

 megérkezését minden esztendőben « várja » s mikor őszszel távozik, sze- 

 rencsés utat kíván « legrégibb barátjának*. Nem-e tolmácsa a költő mind- 



