XVIII. CSALÁD. GÓLYAFÉLÉK. 281 



Tojásmérték: H. 67—74; Sz. 50—52 mm. 



A költés java gondja a tojónak osztályrésze, de néha a hímnek is, 

 kisegítőként, meg kell osztania a gondot, mikor ugyanis párja étel után 

 néz. Körülbelül egy havi kotlás után fakadnak meg a tojások. A kis 

 gólyafiak esetlen jószágok, nem tudnak lábra állni és sokáig nevelődnek, 

 úgy, hogy két hónapnál is tovább tart, míg a szülök gondviselése alul 

 felszabadulnak. Kezdetben csak sarkukra támaszkodva üldögélnek s lábaik 

 megerősödésével emelkednek föl. Az öregek éber figyelemmel vigyáznak 

 családi boldogságuk épségére, nem hagyják magzataikat egyedül, hanem 

 míg az egyik eledelt hord nekik, addig a másik szemmel tartja a háztáját. 

 Mint afféle torkos jószágok, sokat esznek, azért a szülőknek kijut a 

 fáradságból, hogy kellő bőséggel lássák el az éhezőket. A fészekhez hor- 

 dott eleséget egyszerűen elejbük ökrendik, de a vizet úgy itatják meg 

 velők, hogy csőrüket egymásba dugják. Igaz, fióknevelés közben sok 

 piszkot csinál a «házi gólya », a tisztaságos háziasszony zsémbel is 

 miatta, sőt szidja a kelepes madarakat, hogy több becsületet tanulhat- 

 nának, de azért világért sem bántaná őket, a hűséges « albérlőket*, 

 melyeknek élete folyása annyi mulatságot szerez a háznépnek s főleg a 

 gyerekseregnek is. 



Mikor a vidék gólyái megnövekedtek s kirepültek fészkükből, szülőik 

 vezetése mellett tanulgatják a repülés művészetét. Minden este megtér- 

 nek ^ a haladásuk szerint közelebb, vagy messzebb terjedő — kalan- 

 dozásaikból a meleg otthonba s ott töltik az éjszakát. Ha azután 

 szárnyizmaik teljesen kifejlődtek, megedződtek, s megjött gólyához való 

 eszük — mely nem kicsinylendö ám! — nagyobb társaságokba verődnek 

 s járják a sekély iszapost, a tarlót, réteket, gyepeket, de már bizonyos 

 nyugtalansággal. Házi tűzhelyök tájától is mintha idegenkedni kezdené- 

 nek, szóval készülnek a búcsúzásra. A fészekaljak seregekké növekesznek, 

 idegen csapatkákkal erősbödnek s augusztusban-szeptemberben végleg 

 elbúcsúznak. Felszállnak a magasba, el-elkeringőznek csigavonalban, 

 mindig magasabbra emelkedve, majd irányt véve dél felé eltűnnek a szem- 

 határból. Néha azután, mikor már a mieink rég elmentek, idegen gólyák 

 százas seregei, sőt hazánk délibb részein még annál is több darabból álló 

 csapatok merülnek fel a levegőben, néha rövid pihenőre meg is szállnak, 

 többnyire azonban csak átsietnek határunkon. Az erdélyi szorosokban is 

 figyeltek meg ilyen átutazó nagy seregeket. A költözködés szakán kívül 

 nagyobb számban ritkán látni, általában nem csatlakozik más fajú madarak- 

 hoz, hanem magának, családjának él. Feltűnő azonban, hogy némely vidé- 

 keken még nyár elején is, tehát a költés java szakában csapatban járnak 



Chernél: Magyarország madarai. II. 36 



