284 VI. REND. LÉPKEDŐK. 



kiváló gondot fordítanak, hol az apró szárnyas vad: fáczán, fogoly, 

 fürj stb. a fövadnem, éppen csak tűrni lehet a gólyát, de valamire való 

 szaporodását meg nem engedhetjük. Az ngyan, hogy túlságos ragadozó 

 és károsítója volna e szárnyasoknak — mint sok vadász képzelme s 

 egyes esetekből általánosan Ítélkező véleménye mondja — nem felel meg 

 a valóságnak, már csak azért sem, mivel tudvalevőleg fogoly, fürj, fáczán 

 nem puszta, gyérnövényzetű helyeken fészkel, hanem lehetőleg magas 

 fűben, gazban, lábon álló vetésekben, luczernásokban ; a gólya pedig ilyen 

 helyekre nem igen sétál, hanem alacsony növényzeten, tarlókon boga- 

 rász. Kaszálás után ugyan el-el csíp egy ügyetlenebb fogoly-, fürj- vagy 

 fáczán-csirkét, nyulsüldőt, de legtöbbjéhez nem férhet, mivel azok is a 

 sűrű magas növényzetű helyeken bujkálnak. 



Ebben a világításban tehát — habár nem egészen az az ártatlan 

 szent madár ö, mint a minek legtöbben tartják — mégis határozottan 

 csak helyileg, bizonyos viszonyok közt lehet öt károsnak mondani s túl- 

 szaporodását korlátozni — ez esetekben a gazda, a vadász, a hal- és 

 méhtenyésztő gondoskodhatik a maga ügyében védekezésről, de ellenkező 

 esetben, mikor például egér túlszaporodáskor látja a bogarászó, vadász- 

 gató gólyát s mikor az apró szárnyas vad csirkéi már repülősek stb. 

 szívesen fogja fogadni kelepes madarunkat. Kiadni a gólyapusztítás jel- 

 szavát s annyira menni mint Németországban, hol lődíjakat adnak az 

 elej tettekért, akárcsak ragadozó madarak karmaiért és csőréért, nálunk 

 határozottan nem volna helyén való. Mert mostanában elég területünk 

 van, mely még nem állott a kultúra szolgálatába, azonkívül, mert nem 

 kicsinylendő a nép felfogása, melyet gyökeresen felfordítani nem is taná- 

 csos s idő előtt való volna. Sőt inkább számolni kell avval a viszony- 

 nyal, mely a magyarság apraja-nagyja és a gólya között régi soron fenn- 

 áll, s a melynek háttere bizonyos káros oldalakat is megenyhítő körül- 

 mény; hisz örülünk, ha háztetőnket felkeresi ez a termetes jellemző 

 madár, örülünk, ha eleresztett szárnynyal látjuk lebegni a lég végtelen- 

 ségében; ha halljuk ismert kelepelését, figyelemmel kisérhetjük életmód- 

 ját, tulajdonságait. Ettől csak meg nem fosztjuk magunkat ! ? s nem ölhet- 

 jük ki őt, melynek alakja nélkül sok-sok vidékünk egy jellegzetességével 

 árvulna meg. 



A gólya érzelmeket sőt bizonyos költői hangulatokat is fakaszt 

 bennünk, melyek sajnos, úgyis oly eltűnő, elenyésző életűek már 

 rideg korunkban — ezért hunyjunk szemet rossz erkölcseire, nézzük 

 a jókat s ne tépjük szét teljesen azokat a szálakat, melyek ö hozzá 

 csatolnak. Legyen csak továbbra is a magyarság madara, s kisérjük el 



