300 VI. REND. LÉPKEDŐK. 



ben gázolva férkőzhetünk csak oda — a szó teljes értelmében ki kell 

 érdemelni azt a látványosságot, melyet északon könnyű szerrel élvez- 

 hetünk, annyira, hogy a 19-ik századvégi leleményesség a turistahajók 

 mutatványos programmjába is felvette. 



Nem is kívánhatom, hogy a szives olvasó — már hogy a kivételek- 

 től eltekintve — kövessen engem a ruhákat rongyoló, alig áttörhető 

 nádasokba, vízbe, iszapba, pióczák és szúnyogok közé, mert tudom, 

 hogy inkább kényelmes gőzhajókon szegődnék útitársamul, honnét akár 

 egy jól berendezett vendéglőből, oszthatná meg azokat a benyomásokat, 

 miket pl. a remek norvég partvidék éjféli napsütötte madárhegyei kel- 

 tenek. Épp azért leíráshoz folyamodom, hogy legalább főbb vonásaiban 

 így fessem le a « gémfalu »> képét, az ott uralgó élet lüktetését. Legalkal- 

 masabb időpont ilyféle látványosság megtekintésére május vége és 

 június eleje, mikor a költés java idejét érte s nem csak tojásokat, 

 hanem fiókákat is találhatunk már a fészkekben. 



Á nap melegen tűz, perzsel. Csak nagy közökben suhint végig a 

 rónán az a bizonyos fuvalom, mely megrezegteti a leveleket, meghim- 

 bálja a sűrű nádas tetejét, de alig hogy azt hullámzásba hozta meg-meg 

 elül, hogy a friss légjárás után csak még jobban érezzük a tikkasztó 

 hőséget. Mindenütt összefüggő óriási vetésként zöldéi előttünk a magasra 

 sarjadt friss nád, közbe sötétebb foltokként a csuhú, élénkebb, de ala- 

 csonyabb részletekben a sás, sisak. Egészben, mintha a zöldszínnek 

 különféle árnyalatában pompázó növénytenger terülne el szemeink előtt, 

 melyből csak egyes helyeken emelkednek ki, holmi szigetekként, fás 

 és bokros területek, melyek közt kisebb-nagyobb tükrökként csillog, 

 fénylik, fehérlik — itt is ott is mindenféle szabálytalan alakban — a 

 szabad víz vagy az ezüstös kígyókként tekerödző keskeny halászcsapás. 

 A közelben zsombékos, iszapos barna vízből, csóvás csillagsás üstökéi, 

 vízipetrezselem, fehér vadtorma és sárga kutyatej virágai ütik fel fejőket, 

 szinte átmenetet jelölve a szárazföld és a tulajdonképpeni láp szivetája 

 közt. A mocsár partjain állva, éppen csak sejthetjük titkait. Ezernyi 

 béka brekegő kurutyolásába vegyül a -bölömbika mély ümmögése, a 

 jajongó bibicz siválkodása, a vöröslábú czankó élénk füttye, a levegő- 

 égben ide-oda lengő sirályok kaczagása, a nádiverebek sajátságos kari- 

 csolása, meg valami hortyogó vakkantás. Nagyobb árnyék szalad el 

 mellettünk a földön, feltekintve gémet látunk, mely lomha szárnycsapás- 

 sal, időnként egyet-egyet korrogva, tart befelé a mocsárba s messze a 

 posványság suhás, bokros részén belemerül a nádságba — eltűnik. Nem- 

 sokára innen is, onnan is kisebb-nagyobb gémalakok szállingóznak a 



