XIX. CSALÁD. GÉMFÉLÉK. 301 



tiszta légben, sőt kisebb csapatkák is; eltérő sokféle szinük megtarkítja 

 az egyhangú képet. Mind arra felé evez, hová csak az imént szállott le 

 e sovány legények első hirmondója. Különben csend és látszólag nyu- 

 galom, mert a néha megjelenő, hápogva, csörögve járó apró kacsacsapat- 

 kák, éppen csak fordulnak egyet s ismét levágódnak a vizekre, a magas- 

 ban örvénylő tavi sasok barna alakjainak pedig egyforma lassú kerengése, 

 vadászgatása már-már unalmassá vált szemünkben. 



Hatoljunk hát be e különös világba, s nézzünk szét műhelyének 

 belsejében. Keskeny lélekvesztö fogad be, megmarkoljuk a hosszú csáklya- 

 fát s csendesen siklunk előre a csapásban. A mocsár zenéje kisér, meg- 

 csobban a víz. mikor előbbre toljuk magunkat, a nád pedig titokzatosan 

 susog, talán érthetetlen meséket mondva. Kotyogva, pittyegve úszik át 

 előttünk a vízicsibe, egérként motozgat mellettünk a sűrűben a parányi 

 csíkosfejü nádiveréb: egyébként nem sokat látunk, mint egy kis darab 

 eget, mert az öles nád majdcsaknem fölénk borul s elfogja a látást. 

 Jó ideig haladunk már s kezdjük megszokni az egji'ormaságot, a barnás 

 rothadt víz kotuszagát, mely meg-megüti orrunkat, mikor csáklyafánk az 

 iszapos feneket felkavarja. Egyszer csak elfogy a csapás, áthatolhatatlan 

 sűrű nádfal mered elénk, elzárva utunkat. A ladik orra keményebb part- 

 féléhez ütődik, még egy erőlködés és torzson ül. Ingó láphoz értünk. 



mái- most gyalogosan hatolhatunk csak odább. A ki ismeri a mocsárt, 

 a benne való járás módját, mehet; de a kit sorsa most vezet erre elő- 

 ször, az maga erejére nem igen támaszkodhatik s vezető nélkül elveszett 

 ember. Száz és száz kéz nyújtózkodik utána a mélységből s lehúzza áldo- 

 zatát; tudni kell minden lépést, mert csalódás itt halált jelent. Én meg- 

 barátkoztam már réges-régen ennek a birodalomnak úttalan útjaival, előttem 

 nem hamis a talaj külseje, mert ha amit is, gyakorlaton edződött Ítélettel 

 következtetek valóságára. Megvetett lábakkal, a nádat letiporva, zsombékról- 

 zsombékra lépkedve törtethetünk csak előre. Átlábolunk holmi csatorna- 

 szerű vízmosásokon, erecskéken. hinaras vizeken, melyek szintáján ott 

 terjengenék a tavirózsák lapos, kerek, fényes bőrszerű levelei, nyílnak 

 ékes szép fehér vagy sárga virágai, s ágaskodnak a kutyanyelvfű és 

 fürészlevelű sás hajtásai. Imbolyogva, iringázva gázolunk előre, hol térdig. 

 hol kötésig s csak mikor egy kis tisztásra érünk tájékozódhatunk hollé- 

 tünkről. Nemsokára elérjük a berket, mely fölött mostanában élénkebb 

 a gémek járása s rekedt hangjukat is sűrűbben hallhatjuk. Ott van a 

 «falujok». Bizton meggA^őződhetünk erről, csak egy lövést kell tenni. 

 A durranás végig morajlik a lápon s az eloszló füsttel feltárul előttünk 

 az a látvány, mely megérdemli, hogy folytassuk fáradságos előre nyo- 



